Borta men inte glömd – fem långa äventyrsartiklar

Emanuel Berg

2015-2017

Borta men inte glömd – fem långa äventyrsartiklar

Borta men inte glömd – fem långa äventyrsartiklar

DENNA VERSION ÄR INTE KLAR! Se gamla versionen tills vidare. URL: https://dataswamp.org/~incal/borta/borta.pdf

text: Emanuel Berg moasenwood@zoho.eu

faktagranskning: läsarna

version 1, LaTeX, 2015-2017

version 2, markdown och epub, 2020-

Bakom Everest

Mount Everest

Det finns 14 berg på över 8 000 meter. Mount Everest är högst, 8 848 meter.

Pengar och ära – eller misstag och otur? En dålig dag på jobbet med ofattbar baksmälla. Händelserna som blev filmen Everest.

Mount Everest, 1996. Kommersialiseringen av världens högsta berg ångar på som bäst. Tidigare hade klättrare först jagat sponsorer, därefter tagit lån för att tillslut kunna finansiera sina expeditioner. 1996 var detta fortfarande vanligt men parallellt genomfördes välorganiserade, kommersiella expeditioner i vilka enskilda klättrare, så kallade klienter, betalade stora summor för att få ingå.

Klätterföretaget, det vill säga guiderna och deras stab av läkare och assistenter, tog då hand om det praktiska: allt från tillstånd, läger och specialutrustning till acklimatiseringsprocessen och kontakterna med sherpas, det berömda tibetanska bergsfolket i östra Nepal.

Framförallt ledde och assisterade guiderna klienterna under själva toppförsöken när Everests 8 848 meter höga topp skulle nås.

Men Everest är och förblir Everest en farlig plats. Den 9-11 maj 1996 förolyckades nio klättrare, guider såväl som klienter, från fyra olika expeditioner.

äventyrskonsulterna

Ett av företagen som opererade på Everest 1996 var Adventure Consultants. Ledaren Rob Hall var vid 35 års ålder en erfaren äventyrare. Han hade bestigit Everest, K2 med flera toppar på över 8 000 meter. Förutom sådana “bergfasta” meriter var det hans balanserade uppträdande och välorganiserade, ansvarsfulla expeditioner som gjorde honom till ett mycket respekterat namn.

För sina klienter hade Hall utarbetat en acklimatiseringsprocess som steg för steg härdade dem inför toppförsöket. Metoden var att gradvis klättra högre och högre. Acklimatisering för hög höjd har bergsbestigare i alla tider ägnat sig åt, så Halls bidrag var snarare det exakta utförandet. Och efter att ha lotsat upp och ner ett stort antal klienter till toppen var han övertygad om att han träffat rätt.

Rob Hall

Rob Hall, en självsäker ung man

För Halls tjänster betalade varje klient 65 000 dollar. Hall var dyr, men Adventure hade också de största musklerna i manskap och utrustning, inte minst hade de mest respekt. Hall ingav förstroende och utstrålade stort kunnande. Klienterna kände sig avslappnade och optimistiska. Dessutom följde han ju själv med till toppen som guide och ledare för hela expeditionen.

Detta var ett nytt sätt att finansiera sin egen klättring. Tidigare hade professionella äventyrare skapat mediaintresse genom att genomföra nya, ständigt mer våghalsiga och originella expeditioner för få sponsorpengar. Det var en nervös och osäker lek, mentalt såväl som fysiskt. Här tog man istället helt enkelt betalt för att lotsa upp andra klättrare.

På så sätt kunde personer med begränsad klättererfarenhet ändå nå toppen, bara de betalade. Och många kände sig lockade av detta, trots mutter från vissa av veteranerna i klättervärlden.

utomhusreportern

1996 åkte journalisten Jon Krakauer, då 41, till Himalaya för att bestiga Everest. Han skulle delta i Halls expedition och därefter skriva om just kommersialiseringen i tidningen Outside.

Krakauer var då en tekniskt skicklig klättrare, men hade ingen erfarenhet från 8 000 meter.

Jon Krakauer

Jon Krakauer, ifrågasatt, men mycket duktig klättrare och journalist

bergspippi

På plats fanns även en annan kommersiell expedition, Mountain Madness, vars ledare var amerikanen Scott Fischer.

Fischer, 40, hade tidigare finansierat sina expeditioner med pengar från sin fru, en välavlönad pilot. Han var under sin ungdomsperiod känd för att ständigt råka i knipa under sina äventyr, men han hade klarat sig helskinnad varje gång genom tur, skicklighet och inte minst en urstark fysik, Fischer brukade träna tills han spydde. På senare tid hade han emellertid blivit ett mer aktat namn i klättervärlden, och med Madness skulle han trygga den fortsatta karriären.

Scott Fischer

Scott Fischer, en äventyrlig äventyrare

Fischer beskrivs som sällsamt karismatisk, alltid vänlig och entusiastisk, med en “magnetisk” utstrålning. Hundratals personer betraktade honom som en vän trots att de bara bytt några enstaka ord med honom.

Om han nu lyckades få upp sina klienter till toppen av Everest så skulle den amerikanska marknaden, den största för äventyrslystna miljonärer, vara hans.

två män och ett berg

Det rådde viss konkurrens mellan Hall och Fischer som det ofta gör mellan två män som är framstående inom samma område. Genom deras guideverksamheter fick konkurrensen ett konkret uttryck: båda erbjöd Mount Everest tur och retur.

Till saken hör att journalisten från Outside, Krakauer, först skulle ingå som klient i Fischers team. Men Hall lyckades vinna över honom genom att erbjuda Outside ett lägre pris. På så vis ville Hall få publicitet i USA. (Outside har idag, 2015, en upplaga på över en halv miljon. Den ges ut i flera nationella utgåvor, däribland en svensk.)

Hall och Fischer hade olika stilar. Hall var välorganiserad och metodisk. Han insisterade på att hålla samman sin klättergrupp medan Fischer tillät sina klienter större frihet. Men så var Fischers klienter också individuellt mer erfarna än Halls.

Konkurrenssituationen till trots rådde det ingen brist på villiga klienter för någon av herrarna. De samarbetade dessutom kring praktiska detaljer. Kanske var det heder, ära och pur tävlingsinstinkt som fick dem att pressa sina expeditioner till det yttersta (och förbi) snarare än krassa monetära kalkyler?

klienterna

I flera fall var de som besteg Everest i Fischers och Halls expeditioner erfarna klättrare. Men deras erfarenhet kom från berg som i och för sig erbjöd avancerad klättring rent tekniskt, men som inte hade förberett deras blod på Everest långt över 8 000 meter höga topp.

Här utsätts kroppen för en åverkan av en annan typ och med en annan kraft. Det spelar ingen roll hur skicklig bergsklättrare man är om kroppen och hjärnan försätts ur spel av höjden, kylan och den tunna luften.

Förvisso är tekniska färdigheter även de ovärderliga, inte minst eftersom klättraren då kan vara både snabb och avspänd, något som spar på krafterna och reducerar umbärandena under hela bestigningen.

Everests höjd och långa backar kräver dock från den enskilda klättraren i första hand en kombination av mental och fysisk styrka, uthållighet, helt enkelt. I övrigt handlar det om hela expeditionens organisation och taktiska kunnande.

Andy Harris

Andy Harris, 31, var en av guiderna i Halls team. Harris hade aldrig bestigit Everest. Men hans entusiasm och tålamod gjorde att Hall ändå lät honom instruera, uppmuntra och hjälpa de svagaste av klienterna.

Andy Harris

Andy Harris, en ung men meriterad utomhusmänniska

Under toppförsöket började dock Harris själv att uppträda förvirrat, dock utan att någon insåg hur illa däran han var.

Klienterna i Adventure kom bara att under en kort tid vandra, bo och klättra tillsammans. Det rådde en sällskaplig kamratanda men inte den sortens tillit som uppstår i erfarna klättergrupper som genomfört expeditioner under många års tid. Istället satte klienterna hela sin tillit till just guiderna.

På Everests topp blev Harris totalt förvirrad av den tunna luften samtidigt som han förblev i stånd att agera och kommunicera, till synes rationellt.

Sålunda felinformerade han Hall angående ett antal syrgastuber som Harris var övertygad om var tomma. När han insåg sitt misstag vände han åter mot toppen för att undsätta Hall.

Doug Hansen

Amerikanen Doug Hansen, 46, hade året innan, 1995, försökt nå Everests topp, också den gången i en expedition guidad av Hall. Hall hade då sagt åt Hansen att avbryta toppförsöket och vända, högt uppe på berget.

Halls inställning var att vem som helst kan nå toppen, det svåra är att komma ner igen. Därför använde han ett i förväg bestämt klockslag, en deadline eller turnaround time. När den var passerad skulle alla som inte var snubblande nära toppen ovillkorligen vända.

Det var alltså denna deadline som Hansen inte hade klarat 1995. Och när han började nerstigningen stod det klart att Hall haft rätt: Hansens krafter försvann direkt, kanske för att toppen inte längre hägrade. Endast efter stor möda kom han ner i säkerhet.

Hansen berättade 1996 för Krakauer att Hall ringt honom flera gånger och manat honom att göra ett nytt försök. Till saken hör att Hall vände hela sin expedition 1995.

Doug Hansen

Doug Hansen, proletären i gänget

Hansen var till skillnad från många andra på Everest ingen societetstyp. För att bekosta sitt deltagande i expeditionen 1996 hade han haft flera, normalt avlönade jobb.

När han nu hade återvänt försämrades hans hälsa snabbt av den höga höjden. Men hans fysik var god. Under toppförsöket tycktes hans kroppsspråk säga att han var nära att ge upp. Men efter ett samtal med Hall fortsatte han.

Deadlinen

Enligt Krakauer hade Hall även 1996 talat om vikten av att vända i tid, att inte nå toppen till priset av sitt liv. Hall hade inpräntat att hans ord var lag på berget. Deadlinen den 10 maj skulle respekteras.

Väl under toppförsöket rådde förvirring vilken tid som gällde. Var det 13.00, eller 14.00? I praktiken gjorde alla som Hall sa.

När Hall tillslut lotsat upp Hansen till toppen hade klockan passerat 16.00. Och precis som 1995 var Hansens krafter i ett slag uttömda när han skulle vända och gå ner. Hall fick ödsla sina krafter på Hansen istället för att själv ta sig ner. Sikten reducerades till noll i den tilltagande snöstormen. Samtidigt fick Hall veta av Harris att den förväntade syrgasen inte fanns.

Beck Weathers

Texas-amerikanen Beck Weathers, då 49, var en pratglad läkare som inte skämdes för sina konservativa politiska åsikter. Samtidigt var han en godmodig man som bara tyckte illa om en enda person, nämligen Hillary Clinton. Sent omsider hade Weathers blivit entusiastisk för klättring; därefter hade en målmedveten och resursstark satsning tagit honom till flera av världens tak. Hans framgångsrika praktik gjorde att han inte tvekade att betala Halls höga pris för Everest-expeditionen.

Beck Weathers

Beck Weathers, notorisk overachiever

Krakauer beskriver Weathers med motvillig respekt. Hans sällskaplighet, positiva energi och idoga knog uppvägde hans brister som bergsbestigare. Som exempel berättar Krakauer om sin förvåning när Weathers ur sin packning fiskar upp ett par splitternya klätterkängor för att sedan oförtrutet streta på, trots vad man kan förmoda ordentlig skoskav.

Under toppförsöket försämrades Weathers syn. Det var en flera år gammal ögonoperation som gjorde sig påmind. På Everest accelererar och förstärks symptomen av minsta lilla krämpa som en klättrare tar med sig. Ögonproblem, inte bara snöblindhet, är vanliga på hög höjd.

Snart såg Weathers bara ett vitt töcken. Efter att ha diskuterat saken med Hall kom de fram till att Weathers skulle stanna, men inte vända, utan bara vila en halvtimme. Om situationen inte förbättrades skulle han vända, men Hall skulle då hjälpa honom ner.

Trots att halvtimmen för länge sen hade gått väntade Weathers på Hall. När han tillslut vände hamnade han tillsammans med Yasuko Namba och de andra klättrarna på Sydplatån, vilse i snöstormen.

Yasuko Namba

Från Japan anslöt sig Yasuko Namba, 47. Hon var till det yttre lågmäld och anspråkslös. Men i hennes lilla, strama kropp doldes en sällsam vilja och beslutsamhet. Hon hade redan bestigit sex av sju Seven Summits. Precis som för många andra klienter återstod “bara” Everest. Namba klättrade i Halls team.

Redan under acklimatiseringsperioden visade Namba tecken på att sacka efter. Men hennes mentala styrka imponerade när hon idogt stretade vidare, utan att visa frustration eller modfälldhet.

Namba blev under toppförsöket precis som alla andra försenad eftersom det vid kritiska partier saknades uppsatta rep.

Men hon nådde toppen. Det hälsades med stor glädje av kamraterna på plats, i baslägret och snart i den översvallande japanska pressen.

Men det jublades för tidigt. På väg ner hamnade Namba i den klunga som ändlöst irrade omkring på Sydplatån, 7 906 meter över havet, i tilltagande mörker och storm. Hall hade då redan lämnat dem för att åter vända till toppen tillsammans med Hansen.

Trots att tältlägret fanns inom räckhåll kunde Namba och de andra inte hitta det. Sikten var i snöstormen någon meter, max.

Sandy Hill Pittman

Sandy Hill Pittman, 41, hade gjort skäl för sitt äventyrliga namn på sex av sju Seven Summits. Hennes mål hade varit att bli första amerikanska kvinna att fullborda serien.

Men Mary “Dolly” Lefever hann före när hon 1993 besteg Australiens Mount Kosciuszko som sista berg. Tidigare samma år hade hon bestigit Everest. (Kosciuszko är på 2 228 meter; Pittman besteg det 1994.)

Denna motgång bekom dock inte Pittman som 1996 gjorde sitt tredje försök att bestiga Everest. Denna gång i Fischers Madness-expedition.

Till och med i den narcissistiska och elitistiska klättervärlden stack Pittman ut. Hennes kommentarer publicerades och citerades i pressen och på Internet. (Internet som då var välkänt men ganska nytt för gemene man i västvärlden.) Pittman brukade själv figurera i skvallerpressen och som modeskribent även i tjusiga tidsskrifter.

Trots diverse rummel och rabalder för att skapa PR kring sin egen person överdrev Pittman aldrig sina färdigheter eller bedrifter som klättrare. Tvärtom berättade hon om de erfarna klättrare som skulle ta henne till toppen, det vill säga denna gång Fischer, de övriga guiderna i Madness, samt sherpas, som bland annat fick släpa på Pittmans då toppmoderna, 15 kilo tunga kommunikationsutrustning.

Pittmans förmögenhet och kändisfaktor gjorde henne potentiellt mycket värdefull för Fischer.

Sandy Hill Pittman

Sandy Hill Pittman, en diva med fötterna på jorden

Pittmans erfarenhet till trots så räckte inte hennes krafter. Under toppförsöket fick en sherpa, Lopsang Jangbu Sherpa, slå ett rep runt henne och därefter i snigelfart dra henne uppför berget. Till skillnad från Pittman använde Jangbu inte syrgas. (För övrigt går ju allt i snigelfart på 8 000 meter.)

repen

Samma sherpa skulle också sätta upp de rep som behövdes för att ta sig förbi Hillary Step, en bergvägg nära toppen på cirka 8 790 meters höjd. Men efter insatsen för Pittman (och Fischer) var hans krafter uttömda.

Guiderna satte tillslut upp repen, men fadäsen innebar en kraftig försening och flaskhals som förvärrades av den allmänna trafikstockningen på berget.

Fischer själv var också utmattad när han sent nådde toppen. Han led av en exotisk åkomma vars symptom blev värre av stress, och ännu värre av att befinna sig på Everest. Hans krafter hade tagit slut.

slutet

I tabellen nedan upptas de Adventure- och Madness-klättrare som nämns i artikeln. Observera att det ingick fler än så i både Fischers och Halls expeditioner.

Adventure och Madness var inte heller de enda expeditionerna på Everest under dagarna 10-11 maj 1996. Från sydsidan genomförde andra expeditioner toppförsök samtidigt och från nordsidan, oberoende av allt detta (förutom vädret) gick tre människoliv förlorade i en tibetansk-indisk expedition. Redan den 9 maj avled en klättrare från en taiwanesisk expedition.

klättrare | ålder | expedition | funktion |
Scott Fischer | 40 | Madness | ledare | dog på Sydöstkammen
Rob Hall | 35 | Adventure | ledare | dog på Sydtoppen
Andy Harris | 31 | Adventure | guide | dog på Sydöstkammen
Lopsang Jangbu Sherpa | < 26 | Madness | klättersirdar | nådde toppen, överlevde
Beck Weathers | 49 | Adventure | klient | miste händerna på Sydplatån
Doug Hansen | 46 | Adventure | klient | dog på Sydtoppen
Jon Krakauer | 41 | Adventure | klient | nådde toppen, överlevde
Sandy Hill Pittman | 41 | Madness | klient | nådde toppen, överlevde
Yasuko Namba | 47 | Adventure | klient | dog på Sydplatån

Analys

Varför gick det som det gick på Everest den 10-11 maj 1996?

Guiderna underskattade svårigheterna att lotsa upp och ner ett stort antal delvis oerfarna klienter till världens högsta punkt.

Acklimatiseringen var otillräcklig och i vissa fall missvisande: Weathers ögonproblem, Harris förvirring, Pittmans fysiska svaghet – dessa problem blev tydliga först under toppförsöket.1

Trafikstockning, samt obefintliga eller obrukbara rep innebar flaskhalsar; tid, energi och syrgas gick till spillo. Tidsplanen kunde inte hållas.

Guider och sherpas fick hugga i desto mer. Oro, stress och den extra fysiska ansträngningen ledde till nya misstag. Situationen fick sin egen livsfarliga dynamik samtidigt som ingen verkade märka det.

Men varför fortsatte alla att klättra? Trots att de var timmar försenade, trots att syrgasen började ta slut och det stod klart att nedstigningen skulle ske i mörker och snöyra? Hur dåligt än allt hade gått hade väl alla klarat sig helskinnade om de bara vänt om vid 13:00 precis som överenskommet? Från läger 2 observerade Ed Viesturs och andra Himalaya-veteraner det hela i teleskop.

Why aren’t they turning around? … It’s going to be 3 or before they get to the summit … Guys, turn around, turn around!

Otillräckligt med syre, näring och sömn under toppförsöket gjorde att situationen eskalerade. Fel beslut, felaktiga instruktioner, underskattning av situationens allvar, överskattning av de egna krafterna, optimismen över vädret…

När eftermiddagssnöstormen slog till gick det inte längre att se. Det som tidigare var besvärligt blev nu ytterst svårt. Den organisation och de krafter saknades som hade behövts för att ändå med ett nödrop reda ut situationen.

Men återigen Mount Everest är en farlig plats. Innan de kommersiella expeditionerna blev legio var tumregeln att av fyra klättrare som nådde toppen dukade en under på vägen ner.

Deltagare i fyra expeditioner miste livet under dessa dagar. Det var en dålig dag på jobbet helt enkelt.

Eller som Fischers syster uttryckte det i ett brev till Krakauer: “Det är ingens fel”.

mer läsning

Om man bara ska läsa en enda bok om dessa händelser ska man läsa Krakauers Into Thin Air som också finns på svenska, se literaturförteckningen.

Men den bästa analysen har nog skrivits av en annan Adventure-klättrare, Lou Kasischke.

Baltasar Kormákurs film Everest (2015) är också suverän. Den berättar samma historia som Krakauers bok, fast självklart i kondenserad form. Det är viktigt att man ser filmen, för om man bara läser boken så finns risken att man inte riktigt fattar graden av total desperation, ångest och kyla uppe på berget. För trots att man kan läsa en bok om bergsklättring så påminner bergsklättring inte speciellt mycket om att läsa en bok!

Några av de andra klättrarna från Fischers och Halls expeditioner har i egna böcker kritiserat Krakauers bok. Det kan finnas olika skäl till det, kommersiella inte minst, för Krakauers blev en bestseller. Men annars vore det väl konstigt om ett så kaotiskt händelseförlopp hade upplevts likadant, av alla! Krakauers bok förefaller självupplevd och balanserad.

Weathers skriver i sin bok att Hall var tydlig med att inte nå toppen senare än 14:00. Redan under toppförsöket var Weathers bekymrad, för egen del men mest för Hansen och Namba: Hansen med sådan toppfeber att han glömde bort att dricka, Nanba som släpade på likadan utrustning som alla andra, men själv vägde “90 pounds” eller inte fullt 41 kg.

På svenska finns även David Lagercrantz bok om Göran Kropp som upplevde händelserna från baslägret. Kropp gjorde ett toppförsök precis före händelserna och därefter ytterligare ett, som lyckades. Tragikomiskt nog så prisade Hall Kropp efter hans första, misslyckade försök, han hade ju varit klok nog att vända! Men Kropp förolyckades också, 2002, sex år senare. Under ett klätteräventyr i USA omkom han efter ett fall på 18 meter. Två eminenta äventyrare som levde alltför fort.

Fakta för fan(s): Seven Summits

I begreppet Seven Summits ingår det högsta berget i varje världsdel, alltså sju berg totalt. Den första som lyckades bestiga samtliga var amerikanen Richard “Dick” Bass, 1985.

berg | världsdel | höjd (m) | bestegs
Everest | Asien | 8 848 | 1953
Aconcagua | Sydamerika | 6 961 | 1897
Denali (McKinley) | Nordamerika | 6 190 | 1913
Kilimanjaro | Afrika | 5 895 | 1889
Elbrus | Europa | 5 642 | 1874
Vinson | Antarktis | 4 892 | 1966
Kosciuszko | Australien | 2 228 | 1840

Om man inte räknar Kaukasien till Europa blir berget inte Elbrus utan Mont Blanc (4 809 meter, bestegs 1786). Likaledes kan i ett vidare “Australasien” Kosciuszko ersättas av Puncak Jaya (4 884 meter, bestegs 1936).

Men hur som helst så finns inga berg på över 8 000 meter utanför Asien. Bara baslägret på Everests sydsida, på 5 364 meter, är beläget högre än toppen av Mont Blanc.

nedslag i Everests historia

De flesta som har lyckats bestiga Everest har gjort det längs den minst svåra leden, från sydsidan och Nepal. Härifrån klättrade nyazeeländaren Edmund Hillary och nepalesen Tenzing Norgay när de 1953 blev de första att nå toppen. Expeditionen var dock brittisk under John Hunt.

De första som besteg Everest från nordsidan och Tibet var kineserna Wang Fuzhou och Qu Yinhua samt tibetanen Gongbu, 1960. Eftersom det saknas fotobevis från händelsen avfärdades den länge som propaganda.

1980 bestegs Everest för första gången vintertid. Topplaget var Leszek Cichy och Krzysztof Wielicki från Andrzej Zawadas polska expedition.

De första som besteg Everest utan syrgas var italienaren Reinhold Messner (från det tyskspråkiga Sydtyrolen) och österrikaren Peter Habeler, 1978.

1980 genomförde Messner den första soloexpeditionen till toppen, även denna gång utan syrgas.

Den första kvinnan som besteg Everest var japanskan Junko Tabei, 1975.

Den första kvinnan som utan syrgas besteg Everest var Lydia Bradey från Nya Zeeland, 1988.

Tenzing Norgay

No. 1: Tenzing Norgay, 1953. På isyxan fladdrar expeditionens Union Jack men också Nepals och Indiens flaggor samt FN-flaggan. Foto: Edmund Hillary

den första bestigningen

I John Hunts bok Erövringen av Mount Everest (1954) beskriver Edmund Hillary förhållandena under klättringen från 8 335 till 8 500 höjdmeter som “praktiskt taget idealiska”. Temperaturen var då -27C, lutningen 30-45 grader och klättringen bestod i att hacka ut fotsteg för fotsteg ur snön och isen. Packningen vägde 23-28 kg per man.

bestigningar

bestigningar och dödsfall, 1950-1987

bestigningar och dödsfall, 1988-2007

Observera att diagrammen har olika skalor.

Det är omöjligt att helt acklimatisera sig för en vistelse på över 7 900 meter eftersom kroppen där bryts ner fortare än den hinner återhämta och därmed anpassa sig. Därför bestigs Everest i etapper mellan olika läger, klättrarna vilar, tar syrgasduschar och inväntar rätt väderlek innan de fortsätter. Man “belägrar berget”. Den sista etappen, toppen, ska avverkas så snabbt som möjligt eftersom umbärandena där är som värst.↩︎

Anatoli Boukreev

En av de mest legendomusade klättrarna på Mount Everest 1996 var ryssen Anatoli Boukreev, guide i Scott Fischers Mountain Madness-expedition.

Boukreev (“bo-KRE-ief”) föddes 1958 i Korkino, en stad belägen på östsidan av Uralbergen. Vid tiden för Sovjetunionens upplösning tränade han i Kazakhstan med sina höga berg, varför han i likhet med många andra etniska ryssar blev kazakhstansk medborgare.

Under sovjettiden var Boukreev enrollerad i det statliga klätterprogrammet. Här tränade professionella klättrare ytterst hårt men också på ett intelligent sätt. Boukreev och hans kollegor kunde fokusera helt på klättringen som de betraktade både som yrke och sport.

De klättrade hela tiden, högre och högre. Efter varje expedition utvärderades förloppet och slutsatser drogs inför nästa projekt. Den enskilde klättraren understödde kollektivet i allt samtidigt som konkurrensen om varje position var stenhård.

Boukreev föredrog att inte använda syrgas eftersom han bara ville förlita sig till sina egna krafter. Teknisk utrustning kan trilska; och vid förseningar kan syrgasen ta slut i ett redan utsatt läge. Men han var odogmatisk i frågan och använde syrgas vid speciellt svåra situationer.

Resultatet blev en järnfysik såväl som en orubblig tillit till sina egna färdigheter och krafter, något som kom att särskilja honom från nittionio procent av övriga klättrare, inklusive dem han mötte på Everest 1996.

Anatoli Boukreev

Anatoli Boukreev – butter och inåtvänd – eller var det bara språkförbistring? Hans klätterkarriär var däremot odiskutabel med hisnande 18 bestigningar av åttatusenmetersberg, innan Annapurna I i Nepal blev hans grav.

Efter Sovjetunionens fall upphörde det statliga stödet till alpinistprogrammet. Klättrarna förlorade både sin födkrok och sin fasta punkt i tillvaron, bergen. Medan vissa hemföll åt alkoholism hankade sig andra fram som svarttaxichaufförer och, med endast minnena kvar från sina äventyr i Ural, Kaukasien och Kazakhstan.

Men Boukreev fortsatte att klättra. Ett bra år för honom var 1993 under vars sommarmånader han besteg både Mount McKinley (numera Denali) och K2.

Precis som många andra i höghöjdsklättringens världselit tog Boukreev anställning som guide för att möjliggöra sin egen klättring. Han betraktade fortfarande klättringen som en sport och sig själv som idrottsman. Som guide fungerade det sådär eftersom hans engelska i början var obefintlig.

Men det fanns fler kulturbarriärer än så. Boukreev tog sig mycket metodiskt an förberedelserna och acklimatiseringen inför ett toppförsök. Han rekommenderade en förberedande bestigning av ett lägre berg innan teamet gav sig på åttatusenmetersberget. Han rekommenderade också att klättrare skulle utföra arbetsuppgifter på hög höjd, eftersom förutom kroppen även hjärnan behövde tillvänjas den tunna luften. Boukreev åt samma mat som sherpas, de borde ju veta! Han förespråkade metoden att bege sig nedanför trädgränsen någon gång under acklimatiseringen, för att ge kraft åt kroppens uppbyggnadsprocesser och befästa acklimatiseringen.

Dessa idéer viftades bort som sovjetmetoder från en svunnen machoistisk tid. Hela tanken med guidade expeditioner är att ekonomiskt starka klättrare slipper jobba ihjäl sig med att slå läger och sätta upp rep, bara de betalar. Eller hur?

På nedvägen från Everest 1996 kom Boukreev fram till läger fyra långt före de andra. Han drack te och vilade medan en föraning växte sig starkare att både Fischers och Rob Halls expeditioner höll på att gå i baklås någonstans uppe på berget.

Boukreev gjorde flera räddningsaktioner. Hans korta vila på lägre höjd kom väl till pass. Han lyckades rädda Sandy Hill Pittman och flera andra av de klättrare som utmattade hade kurat ihop någonstans på Sydplatån, pinade och vilse i snöstormen.

Halls klient Yasuko Namba var emellertid för svag för att gå. Efter att ha forcerat snön flera gånger fram och tillbaka till lägret med utslagna klättrare att stötta orkade inte ens Boukreev återvända en sista gång.

Boukreev ansåg att Halls klienter var för oerfarna och svaga för Everest. Allt byggde på att guiderna övervakade varje steg. Hela expeditionen var en liten båt med ett enormt segel, Rob Hall. Men när han själv kört fast på Sydtoppen var klienterna inte mogna att ta sig ner på egen hand.

Fischers expedition, där Boukreev alltså guidade, var i allt väsentligt i bra form. Boukreev höll Fischer för en av de starkaste amerikanska klättrarna, vilket kan tolkas som att de ryska och europeiska toppklättrarna ändå var strået vassare.

Gitaristen Boukreev

Bergsbestigningens mål är lätta att formulera men svåra att uppnå. Kamratskapet i farans stund är en stor del av behållningen. Här roar Boukreev några landsmän med en rysk visa. Baslägret, Mount Everest.

Ändå var problemet just Fischer. Eftersom han var så mån om sina klienters väl och ve klättrade han ständigt upp och ner för berget för att vara till hands i vartenda läger, samtidigt! Det var så han förspillde sina krafter, inte under toppförsöket, menar Boukreev.

Boukreev slutade sina dagar 1997, 39 år gammal. På åttatusenmetersberget Annapurna I träffades han av en lavin som begravde honom under isblock stora som personbilar. Hans kropp har aldrig påträffats.

Kon-Tiki och långöronens flykt

Kon-Tiki

Fyra norrmän och en svensk någonstans på Stilla havet. Kon-Tiki, 1947

En akademisk strid avgjordes på en flotte på Stilla havet. Thor Heyerdahl visade vad andra kunde ha gjort genom att göra det själv.

Människorna som bor på de polynesiska öarna i Stilla havet, vilka är de, och var kommer de ifrån?

Trots de stora avstånden mellan öarna hör människorna här ihop. Samma språk talas i hela deras övärld. Ibland helt lika, ibland med olika dialekt.

Alltsedan européerna upptäckte den amerikanska kontinenten har lärda män haft som älsklingsprojekt att kartlägga de mystiska polyneserna och försöka spåra deras ursprung.

Och det var inte för inte som dessa sorglösa öbor utövade en magnetisk lockelse. Barfota strosade de omkring i en exotisk djungel, vars lianer överhängde ruinerna från en svunnen, avancerad stenålderskultur…

Till slut hade man i läsesalarna i västvärldens universitet och på museerna i Tyskland och USA nått fram till ett konsensus. Polyneserna hade befolkat sina öar från den asiatiska kontinenten, det vill säga västerifrån.

Polynesernas ursprung var emellertid ingenting som bekymrade Thor Heyerdahl när han på 30-talet, i tjugoårsåldern, satte sig på en båt från Norge med destination Tahiti. Därifrån fick han lift med en skonare till Fatu-Hiva, en paradisisk ö i Marquesasgruppen, Franska Polynesien.