
   %%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%
  %%                                       %%
  %%   \tiny   \scriptsize  \footnotesize  %%
  %%   \small  \normalsize                 %%
  %%   \large  \Large       \LARGE         %%
  %%   \huge   \Huge                       %%
  %%                                       %%
   %%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%

%% document class
\documentclass[a4paper, twoside, 12pt]{report}

%% misc packs
\usepackage{amssymb}
\usepackage{anyfontsize}
\usepackage{bbding,xcolor}
\usepackage{gensymb}
\usepackage{lipsum}
\usepackage{tabularx}
\usepackage{wasysym}

%% section and subsections
\usepackage{titlesec}
\titleformat{\section}
            {\sffamily\bfseries\filcenter\HUGE} % title style
            {}                                  % prefix
            {0pt}                               % prefix space
            {}                                  % ???
\titleformat{\subsection}
            {\vspace{\baselineskip}\sffamily}
            {}
            {0pt}
            {}

%% gfx
\usepackage{graphicx}
\graphicspath{{./img/}}
\newcommand{\baimgspace}{\vspace{0.5cm}}

%% lettrine
\usepackage{lettrine}

%% margins
\usepackage[top=1.1cm, bottom=1.6cm, outer=1.3cm, inner=1.25cm]{geometry}

%% multicol
\usepackage{multicol}
\setlength{\columnsep}{12pt}
\raggedcolumns % ???

%% "read more" line
\def\readmoreline{%
  \rule{0.94\textwidth}{1pt}
  \vspace{0.5\baselineskip}%
}

%% full page image with caption
\newcommand{\pagephoto}[2]{
  \begin{minipage}{\textwidth}
    \begin{center}
      \newcommand{\photow}{0.9\textwidth}
      \includegraphics[width=\photow]{#1}
      \scriptsize
      \newline
      \parbox[c]{\photow}{\begin{center}#2\end{center}}
    \end{center}
  \end{minipage}
}

%% column images with caption
\newcommand{\columnphoto}[2]{
  \vspace{\baselineskip}
  \begin{center}
    \begin{minipage}{\linewidth-3\columnsep}
      \begin{center}
        \noindent\includegraphics[width=\textwidth]{#1}
        \newline
        \vspace{0.5\baselineskip}
        \noindent\scriptsize\textbf{#2}
      \end{center}
    \end{minipage}
  \end{center}
  \vspace{0.5\baselineskip}
}

%% the Tahiti 1-3 section headers
\newcommand{\tnheader}[5]{
  \vspace{0.33\baselineskip}
  \begin{center}
    \fcolorbox{light-gray}{light-gray}{%
    \begin{minipage}{0.85\linewidth}
      \begin{center}#1\end{center}

      \scriptsize
      \noindent
      #2 \hfill $\rightarrow$ \hfill #3

      \noindent
      #4 dagar \hfill #5 sjömil
    \end{minipage}}%
  \end{center}
  \vspace{0.5\baselineskip}
}

%% longtable
\usepackage{longtable}

%% workaround to get away wierd
%% whitespace when lines are broken in
%% a longtable "p" column
\newcommand{\tableentry}[2]{
  \begin{minipage}{#1}
    \setlength{\parindent}{0pt}
    \scriptsize{#2}
  \end{minipage}
}

%% hyphenation - disabled
\usepackage[none]{hyphenat}

%% ???
\usepackage[document]{ragged2e}
\setlength{\RaggedRightParindent}{3ex}

\usepackage[swedish]{babel}
\usepackage[T1]{fontenc}
\usepackage{csquotes}
\usepackage{enumerate}
\usepackage{enumitem}
\usepackage{hyperref}
\usepackage{listings}
\usepackage{pdfpages}

%% insert text file
% verbatim
\usepackage{verbatim}
\newlength\myverbindent
\setlength\myverbindent{1cm}
\makeatletter
\def\verbatim@processline{%
  \hspace{\myverbindent}\the\verbatim@line\par}
\makeatother
% alltt
\usepackage{alltt}

%%% DEFINITIONS
%% index
\usepackage[font=footnotesize]{idxlayout}
\usepackage{makeidx}
\makeindex
%% boxes, captions, etc.
\usepackage[labelformat=empty,font=bf]{caption}
\usepackage{color}
\definecolor{light-gray}{gray}{0.95}
\setlength{\fboxsep}{0.67\baselineskip}
\newcommand\boxdef[2]{%
  \vspace{\baselineskip}%
  \begin{center}%
    \colorbox{light-gray}{\parbox{0.80\linewidth}{%
        \index{#1 \emph{def.}}\captionof{figure}{#1}#2}}%
  \end{center}%
  \vspace{\baselineskip}%
}

\newcommand\boxdefcol[2]{%
  \begin{center}%
    \colorbox{light-gray}{\parbox{0.90\linewidth}{%
        \index{#1 \emph{def.}}\small\captionof{figure}{#1}#2}}%
  \end{center}%
  \vspace{0.5\baselineskip}%
}

\newcommand\articleendbox{
  \hfill{\fboxsep0pt\fbox{\enspace\vrule height.85em
      width0pt}\parfillskip0pt\par}
}

%% page and section refs
\newcommand\spref[1]{[section \ref{#1}, page \pageref{#1}]}

%% equations
\newcounter{eqnumber}
\setcounter{eqnumber}{0}
\newcommand{\beq}[2]{
  \addtocounter{eqnumber}{1}
  \vspace{0.33cm}
  \begin{tabular}{p{0.7\linewidth}p{0.3\linewidth}}
    \index{#2@\texttt{#2} \emph{eq.} (\arabic{eqnumber})}
    \begin{center}$#1$\end{center}&
    \begin{center}\tiny\texttt{eq. (\arabic{eqnumber}), \textbf{#2}}\end{center}
  \end{tabular}
  \vspace{0.33cm}
}

%% use \tt as the math font
\usepackage{mathastext}
\MTfamily{\ttdefault}\Mathastext

\usepackage{fix-cm}
\makeatletter
\newcommand\HUGER{\@setfontsize\Huge{45}{54}}
\makeatother

%% Biblatex
\usepackage[backend=biber, style=verbose]{biblatex}

\usepackage{scrextend}

%% footnotes
\renewcommand{\thempfootnote}{\arabic{mpfootnote}}
\newcommand{\fnw}{1.5em}
\deffootnote[\fnw]{\fnw}{0pt}{\makebox[\fnw][l]{\thefootnotemark.}}
\renewcommand{\footnoterule}{
  \kern 0.5\baselineskip
  \hrule width 0pt height 0pt
  \kern 0pt
}
\interfootnotelinepenalty=10000

\makeatletter
\renewcommand\footnotesize{%
  \@setfontsize\footnotesize\@ixpt{11}%
  \abovedisplayskip 8\p@ \@plus2\p@ \@minus4\p@
  \abovedisplayshortskip \z@ \@plus\p@
  \belowdisplayshortskip 4\p@ \@plus2\p@ \@minus2\p@
  \def\@listi{\leftmargin\leftmargini
    \topsep 4\p@ \@plus2\p@ \@minus2\p@
    \parsep 2\p@ \@plus\p@ \@minus\p@
    \itemsep \parsep}%
  \belowdisplayskip \abovedisplayskip
}

\setcounter{tocdepth}{4}
\setcounter{secnumdepth}{4}

\usepackage[no-math]{fontspec}

\makeatletter
\newcommand{\ttinput}[1]
           {{\begingroup\lccode`~32\lowercase{\endgroup\let~\@xobeysp}%
               \begingroup\lccode`~`\^^M\lowercase{\endgroup\def~{\\}}%
               \def\arraystretch{0}\offinterlineskip
               \ttfamily\catcode`\^^M\active\obeyspaces
               \begin{tabular}{l}\@@input#1\relax\end{tabular}}}
\makeatother

\newcommand{\firstmention}[1]{\makebox{\textbf{#1}}}

\newcommand\blankpage{\newpage\null\thispagestyle{empty}\newpage}

%% Biblatex
\addbibresource{borta.bib}

%%%% FRONT BEGINS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/front/}}

%% page number
%% \pagenumbering{gobble}

\begin{document}
\thispagestyle{empty}

\noindent
\includegraphics{top.png}

\vspace{3mm}

\begin{center}
  \includegraphics{logo.png}
  \vspace{1mm}

  \sffamily\bfseries\HUGE
  BORTA MEN INTE GLÖMD
\end{center}

\vspace{4mm}

\LARGE
\begin{tabular*}{\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}
  fem långa äventyrsartiklar & \textbf{av Emanuel Berg} \\
\end{tabular*}

\vspace{1.3mm}

\noindent
\includegraphics{bottom.png}
\newpage
\thispagestyle{empty}

\vspace*{\fill}

\begin{minipage}{\textwidth}
  \setlength{\parindent}{0pt}
  \setlength{\parskip}{0.75\baselineskip}

  \includegraphics{logo.png}

  \large
  \emph{Borta men inte glömd -- fem långa äventyrsartiklar}

  Texter, samt layout i \LaTeX, av Emanuel Berg 2015--2017.

  Faktagranskning: läsarna

  mail: \texttt{moasenwood@zoho.eu}

  SMS: \texttt{070-254 15 22}

  Senast ändrad: \today

  Till Henk
\end{minipage}

\vspace*{1cm}
\newpage
\thispagestyle{empty}
\vspace*{1cm}

\begin{center}
  \LARGE
  \begin{tabular*}{0.8\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}

    Bakom Everest                          & \pageref{everest}    \\\\

    Kon-Tiki och långöronens flykt         & \pageref{kon-tiki}   \\\\

    Det grymma berget                      & \pageref{k2}         \\\\

    Tahiti-Nui och det försvunna imperiet  & \pageref{tahiti-nui} \\\\

    Pol mot pol                            & \pageref{polaric}

  \end{tabular*}
\end{center}

\vfill

\begin{center}
  \Large
  \emph{extramaterial}
  \vspace{0.80cm}

  \normalsize
  \begin{tabular*}{0.65\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}

    Seven Summits                                        &  \pageref{7s}              \\\\

    Nedslag i Everests historia                          &  \pageref{everest-nedslag} \\\\

    Mount Everest: framgångsrika bestigningar, dödsfall  &  \pageref{bestigningar}    \\\\

    Anatoli Boukreev                                     &  \pageref{boukreev}        \\\\

    Pionjärerna på K2                                    &  \pageref{pionjärerna}     \\\\

    Nedslag i K2:s historia                              &  \pageref{k2-nedslag}      \\\\

    K som i Karakorum                                    &  \pageref{karakorum}       \\\\

    De åtta bergen i Seven Second Summits                &  \pageref{s7s}

  \end{tabular*}
\end{center}

\vspace*{1cm}

\normalsize

%%%% FRONT ENDS HERE

\newpage

%%%% EVEREST BEGINS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/everest/}}

%% splash screen
\begin{figure}
  \includegraphics[width=\textwidth]{everest.png}
  \captionsetup{font={scriptsize,bf},
                skip=8pt,
                justification=raggedright,
                singlelinecheck=off}
  \caption{Det finns 14 berg på över 8 000 meter.
    Mount Everest är högst, 8 848 meter.}
\end{figure}

\label{everest}

%% title
\section{BAKOM
  \newline EVEREST}

%% tagline
\begin{center}
  \textit{Pengar och ära -- eller misstag och otur?
    \newline En dålig dag på jobbet med ofattbar baksmälla.
    \newline Händelserna som blev filmen \textbf{Everest}.}
\end{center}

%% credits
\noindent
\scriptsize
\begin{tabular*}{\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}
  Text: Emanuel Berg & första versionen december 2015
\end{tabular*}
\normalsize

\begin{multicols*}{3}

\noindent
\lettrine[lines=2]{\textbf{M}}{ ount Everest}, 1996.
Kommersialiseringen av världens högsta berg ångar på som bäst.
Tidigare hade klättrare först jagat sponsorer, därefter tagit
lån för att tillslut kunna finansiera sina expeditioner.
1996 var detta fortfarande vanligt men parallellt genomfördes
välorganiserade, kommersiella expeditioner i vilka enskilda
klättrare, så kallade
\textit{klienter}, betalade stora summor för att få ingå.

Klätterföretaget, det vill säga guiderna och deras stab av
läkare och assistenter, tog då hand om det praktiska: allt
från tillstånd, läger och specialutrustning till
acklimatiseringsprocessen och kontakterna med
\textit{sherpas}, det berömda tibetanska bergsfolket
i östra Nepal.

Framförallt ledde och assisterade guiderna klienterna under
själva toppförsöken när Everests
\makebox{8 848} meter höga topp skulle nås.

Men Everest är och förblir Everest en farlig plats. Den
\makebox{9--11 maj} 1996 förolyckades nio klättrare, guider
såväl som klienter, från fyra olika expeditioner.

\subsection{ÄVENTYRSKONSULTERNA}

Ett av företagen som opererade på Everest 1996 var
\makebox{\textit{Adventure Consultants}}. Ledaren
\firstmention{Rob Hall} var vid 35 års ålder en erfaren
äventyrare. Han hade bestigit Everest, K2 med flera toppar på
över
\makebox{8 000 meter}. Förutom sådana
``bergfasta'' meriter var det hans balanserade uppträdande och
välorganiserade, ansvarsfulla expeditioner som gjorde honom
till ett mycket respekterat namn.

För sina klienter hade Hall utarbetat en
acklimatiseringsprocess som steg för steg härdade dem inför
toppförsöket. Metoden var att gradvis klättra högre och högre.
Acklimatisering för hög höjd har bergsbestigare i alla tider
ägnat sig åt, så Halls bidrag var snarare det exakta
utförandet. Och efter att ha lotsat upp och ner ett stort antal
klienter till toppen var han övertygad om att han
träffat rätt.

\columnphoto{hall.png}{Rob Hall, en självsäker ung man}

\noindent
För Halls tjänster betalade varje klient
\makebox{65 000} dollar.
Hall var dyr, men
\textit{Adventure} hade också de största musklerna i manskap
och utrustning, inte minst hade de mest respekt. Hall ingav
förstroende och utstrålade stort kunnande. Klienterna kände
sig avslappnade och optimistiska. Dessutom följde han ju själv
med till toppen som guide och ledare för hela expeditionen.

Detta var ett nytt sätt att finansiera sin egen klättring.
Tidigare hade professionella äventyrare skapat mediaintresse
genom att genomföra nya, ständigt mer våghalsiga och
originella expeditioner för få sponsorpengar. Det var en
nervös och osäker lek, mentalt såväl som fysiskt. Här tog man
istället helt enkelt betalt för att lotsa upp andra klättrare.

På så sätt kunde personer med begränsad klättererfarenhet ändå
nå toppen, bara de betalade. Och många kände sig lockade av
detta, trots mutter från vissa av veteranerna
i klättervärlden.

\subsection{UTOMHUSREPORTERN}

1996 åkte journalisten
\firstmention{Jon Krakauer}, då 41, till Himalaya för att
bestiga Everest. Han skulle delta i Halls expedition och
därefter skriva om just kommersialiseringen i tidningen
\textit{Outside}.

Krakauer var då en tekniskt skicklig klättrare, men hade ingen
erfarenhet från
\makebox{8 000 meter}.

\columnphoto{krakauer.png}{Jon Krakauer,
  ifrågasatt, men en mycket duktig klättrare
  och journalist}


\subsection{BERGSPIPPI}


På plats fanns även en annan kommersiell expedition,
\makebox{\textit{Mountain Madness}}, vars ledare var
amerikanen
\firstmention{Scott Fischer}.

Fischer, 40, hade tidigare finansierat sina expeditioner med
pengar från sin fru, en välavlönad pilot. Han var under sin
ungdomsperiod känd för att ständigt råka i knipa under sina
äventyr, men han hade klarat sig helskinnad varje gång genom
tur, skicklighet och inte minst en urstark fysik, Fischer
brukade träna tills han spydde. På senare tid hade han
emellertid blivit ett mer aktat namn i klättervärlden, och med
\textit{Madness} skulle han trygga den fortsatta karriären.

\columnphoto{fischer.png}
            {Scott Fischer, en äventyrlig äventyrare}

\noindent
Fischer beskrivs som sällsamt karismatisk, alltid vänlig och
entusiastisk, med en "magnetisk" utstrålning.
Hundratals personer betraktade honom som en vän trots att de
bara bytt några enstaka ord med honom.

Om han nu lyckades få upp sina klienter till toppen av Everest
så skulle den amerikanska marknaden, den största för
äventyrslystna miljonärer, vara hans.


\subsection{TVÅ MÄN OCH ETT BERG}


Det rådde viss konkurrens mellan Hall och Fischer som det ofta
gör mellan två män som är framstående inom samma område.
Genom deras guideverksamheter fick konkurrensen ett konkret
uttryck: båda erbjöd
\makebox{Mount Everest} tur och retur.

Till saken hör att journalisten från
\textit{Outside}, Krakauer,
först skulle ingå som klient i
\textit{Fischers} team. Men Hall
lyckades vinna över honom genom att erbjuda
\textit{Outside} ett
lägre pris. På så vis ville Hall få publicitet i USA.
(\textit{Outside} har idag, 2015, en upplaga på över en halv
miljon. Den ges ut i flera nationella utgåvor, däribland
en svensk.)

Hall och Fischer hade olika stilar. Hall var välorganiserad
och metodisk. Han insisterade på att hålla samman sin
klättergrupp medan Fischer tillät sina klienter större frihet.
Men så var Fischers klienter också individuellt mer erfarna
än Halls.

Konkurrenssituationen till trots rådde det ingen brist på villiga
klienter för någon av herrarna. De samarbetade dessutom kring
praktiska detaljer. Kanske var det heder, ära och pur
tävlingsinstinkt som fick dem att pressa sina expeditioner till
det yttersta (och förbi) snarare än krassa monetära kalkyler?


\subsection{KLIENTERNA}


I flera fall var de som besteg Everest i Fischers och Halls
expeditioner erfarna klättrare. Men deras erfarenhet kom från
berg som i och för sig erbjöd avancerad klättring rent
tekniskt, men som inte hade förberett deras blod på Everest
långt över
\makebox{8 000} meter höga topp.

Här utsätts kroppen för en åverkan av en annan typ och med en
annan kraft. Det spelar ingen roll hur skicklig bergsklättrare
man är om kroppen och hjärnan försätts ur spel av höjden,
kylan och den tunna luften.

Förvisso är tekniska färdigheter även de ovärderliga, inte
minst eftersom klättraren då kan vara både snabb och avspänd,
något som spar på krafterna och reducerar umbärandena under
hela bestigningen.

Everests höjd och långa backar kräver dock från den enskilda
klättraren i första hand en kombination av mental och fysisk
styrka, uthållighet, helt enkelt. I övrigt handlar det om hela
expeditionens organisation och taktiska kunnande.


\subsection{ANDY HARRIS}


\firstmention{Andy Harris}, 31, var en av guiderna i Halls
team. Harris hade aldrig bestigit Everest. Men hans entusiasm
och tålamod gjorde att Hall ändå lät honom instruera,
uppmuntra och hjälpa de svagaste av klienterna.

\columnphoto{harris.png}
            {Andy Harris, meriterad utomhusmänniska}

\noindent
Under toppförsöket började dock Harris själv att uppträda
förvirrat, dock utan att någon insåg hur illa däran han var.

% done

Klienterna i
\textit{Adventure} kom bara att under en kort
tid vandra, bo och klättra tillsammans.
Det rådde en sällskaplig kamratanda men inte
den sortens tillit som uppstår i erfarna
klättergrupper som genomfört expeditioner under
många års tid. Istället satte klienterna hela
sin tillit till just guiderna.

På Everests topp blev Harris totalt förvirrad
av den tunna luften -- samtidigt som han
förblev i stånd att agera och kommunicera, till
synes rationellt.

Sålunda felinformerade han Hall angående ett
antal syrgastuber som Harris var övertygad om
var tomma. När han insåg sitt misstag vände han
åter mot toppen för att undsätta Hall.


\subsection{DOUG HANSEN}


Amerikanen
\makebox{Doug Hansen}, 46, hade året innan,
1995, försökt nå Everests topp, också den
gången i en expedition guidad av Hall.
Hall hade då sagt åt Hansen att avbryta
toppförsöket och vända, högt uppe på berget.

Halls inställning var att vem som helst kan nå
toppen -- det svåra är att komma ner igen.
Därför använde han ett i förväg bestämt
klockslag, en deadline eller
\textit{turnaround time}. När den var passerad
skulle alla som inte var snubblande nära toppen
ovillkorligen vända.

Det var alltså denna deadline som Hansen inte
hade klarat 1995. Och när han började
nerstigningen stod det klart att Hall haft
rätt: Hansens krafter försvann direkt -- kanske
för att toppen inte längre hägrade -- och
endast efter stor möda kom han ner i säkerhet.

Hansen berättade 1996 för Krakauer att Hall
ringt honom flera gånger och manat honom att
göra ett nytt försök. (Till saken hör att Hall
vände
\emph{hela} sin expedition 1995.)


\columnphoto{hansen.png}{Doug Hansen -- proletären i gänget}


\noindent
Hansen var till skillnad från många andra på
Everest ingen societetstyp. För att bekosta
sitt deltagande i expeditionen 1996 hade han
haft flera, normalt avlönade jobb.

När han nu hade återvänt försämrades hans hälsa
snabbt av den höga höjden. Men hans fysik var
god. Under toppförsöket tycktes hans
kroppsspråk säga att han var nära att ge upp.
Men efter ett samtal med Hall fortsatte han.


\subsection{DEADLINEN}


Enligt Krakauer hade Hall även 1996 talat om
vikten av att vända i tid, att inte nå toppen
till priset av sitt liv. Hall hade inpräntat
att hans ord var lag på berget. Deadlinen den
\makebox{10 maj} skulle respekteras.

Väl under toppförsöket rådde förvirring vilken
tid som gällde. Var det 13.00, eller 14.00?
I praktiken gjorde alla som Hall sa.

När Hall tillslut lotsat upp Hansen till toppen
hade klockan passerat 16.00. Och precis som
1995 var Hansens krafter i ett slag uttömda när
han skulle vända och gå ner. Hall fick ödsla
sina krafter på Hansen istället för att själv
ta sig ner. Sikten reducerades till noll i den
tilltagande snöstormen. Samtidigt fick Hall
veta av Harris att den förväntade syrgasen
inte fanns.


\subsection{BECK WEATHERS}


Texas-amerikanen
\firstmention{Beck Weathers}, då 49, var en
pratglad läkare som inte skämdes för sina
konservativa politiska åsikter. Samtidigt var
han en godmodig man som bara tyckte illa om en
enda person:
\makebox{Hillary Clinton}. Sent omsider hade
Weathers blivit entusiastisk för klättring;
därefter hade en målmedveten och resursstark
satsning tagit honom till flera av världens
tak. Hans framgångsrika praktik gjorde att han
inte tvekade att betala Halls höga pris för
Everest-expeditionen.

\vfill
\columnphoto{weathers.png}{Beck Weathers -- notorisk overachiever}

\vfill
\columnbreak
Krakauer beskriver Weathers med motvillig
respekt. Hans sällskaplighet, positiva energi
och idoga knog uppvägde hans brister som
bergsbestigare. Som exempel berättar Krakauer
om sin förvåning när Weathers ur sin packning
fiskar upp ett par splitternya klätterkängor --
för att sedan oförtrutet streta på, trots vad
man kan förmoda ordentlig skoskav.

Under toppförsöket försämrades Weathers syn.
Det var en flera år gammal ögonoperation som
gjorde sig påmind. På Everest accelererar och
förstärks symptomen av minsta lilla krämpa som
en klättrare tar med sig. Ögonproblem, inte
bara snöblindhet, är vanliga på hög höjd.

Snart såg Weathers bara ett vitt töcken.
Efter att ha diskuterat saken med Hall kom de
fram till att Weathers skulle stanna, men inte
vända, utan bara vila en halvtimme.
Om situationen inte förbättrades skulle han
vända, men Hall skulle då hjälpa honom ner.

Trots att halvtimmen för länge sen hade gått
väntade Weathers på Hall. När han tillslut
vände hamnade han tillsammans med
\firstmention{Yasuko Namba} och de andra
klättrarna på Sydplatån, vilse i snöstormen.


\subsection{YASUKO NAMBA}


Från Japan anslöt sig Yasuko Namba, 47. Hon var
till det yttre lågmäld och anspråkslös.
Men i hennes lilla, strama kropp doldes en
sällsam vilja och beslutsamhet. Hon hade redan
bestigit sex av sju
\textit{Seven Summits} -- precis som för många
andra klienter återstod
``bara'' Everest. Namba klättrade i Halls team.

Redan under acklimatiseringsperioden visade
Namba tecken på att sacka efter. Men hennes
mentala styrka imponerade när hon idogt
stretade vidare, utan att visa frustration
eller modfälldhet.

Namba blev under toppförsöket precis som
alla andra försenad eftersom det vid
kritiska partier saknades uppsatta rep.

Men hon nådde toppen. Det hälsades med stor
glädje av kamraterna på plats, i baslägret
och snart i den översvallande
japanska pressen.

Men det jublades för tidigt. På väg ner
hamnade Namba i den klunga som ändlöst
irrade omkring på Sydplatån,
\makebox{7 906 meter} över havet,
i tilltagande mörker och storm. (Hall hade
då redan lämnat dem för att åter vända till
toppen tillsammans med Hansen.)

Trots att tältlägret fanns inom räckhåll
kunde Namba och de andra inte hitta det.
Sikten var i snöstormen någon meter, max.


\subsection{SANDY HILL PITTMAN}


\textbf{Sandy Hill Pittman}, då 41, hade
gjort skäl för sitt äventyrliga namn på sex
av sju
\textit{Seven Summits}. Hennes mål hade varit
att bli första amerikanska kvinna att
fullborda serien.

Men
\textbf{Mary ``Dolly'' Lefever} hann före
när hon
1993 avverkade Australiens
\makebox{Mount Kosciuszko} som sista berg.
Tidigare samma år hade hon bestigit
Everest. (Kosciuszko är på
\makebox{2 228 meter}; Pittman besteg
det 1994.)

Denna motgång bekom dock inte Pittman som
1996 gjorde sitt
\emph{tredje} försök att bestiga Everest.
Denna gång i Fischers
\textit{Madness}-expedition.

Till och med i den narcissistiska och
elitistiska klättervärlden stack Pittman
ut. Hennes kommentarer publicerades och
citerades i pressen och på Internet.
(Internet som då var välkänt men ganska
nytt för gemene man i västvärlden.) Pittman
brukade själv figurera i skvallerpressen
och som modeskribent även
i tjusiga tidsskrifter.

Trots diverse rummel och rabalder för att
skapa PR kring sin egen person överdrev
Pittman aldrig sina färdigheter eller
bedrifter som klättrare. Tvärtom berättade
hon om de erfarna klättrare som skulle ta
henne till toppen -- det vill säga, denna
gång Fischer, de övriga guiderna
i
\textit{Madness}, samt sherpas, som bland
annat fick släpa på Pittmans då
toppmoderna,
\makebox{15 kilo}
tunga kommunikationsutrustning.

Pittmans förmögenhet och kändisfaktor
gjorde henne potentiellt mycket värdefull
för Fischer.


\columnphoto{pittman.png}
            {Sandy Hill Pittman -- en diva med fötterna på jorden}


Pittmans erfarenhet till trots så räckte
inte hennes krafter. Under toppförsöket
fick en sherpa,
\textbf{Lopsang Jangbu Sherpa}, slå ett rep
runt henne och därefter i snigelfart dra
henne uppför berget. Till skillnad från
Pittman använde Jangbu inte syrgas. (För
övrigt går ju allt i snigelfart på
\makebox{8 000 meter}.)


\subsection{REPEN}


Samma sherpa skulle också sätta upp de rep
som behövdes för att ta sig förbi
\makebox{\textit{Hillary Step}}, en
bergvägg nära toppen på cirka
\makebox{8 790 meters} höjd. Men efter
insatsen för Pittman (och Fischer) var hans
krafter uttömda.

Guiderna satte tillslut upp repen, men
fadäsen innebar en kraftig försening och
flaskhals som förvärrades av den allmänna
trafikstockningen på berget.

Fischer själv var också utmattad när han
sent nådde toppen. Han led av en exotisk
åkomma vars symptom blev värre av stress,
och ännu värre av att befinna sig på
Everest. Hans krafter hade tagit slut.


\subsection{SLUTET}


I tabellen nedan upptas de
\textit{Adventure-} och
\textit{Madness-}klättrare som nämns
i artikeln.

Observera att det ingick betydligt fler än
så i både Fischers och Halls expeditioner.

\textit{Adventure} och
\textit{Madness} var inte heller de enda
expeditionerna på Everest under dagarna
\makebox{10--11 maj} 1996. Från sydsidan
genomförde andra expeditioner toppförsök

\end{multicols*}

\begin{minipage}{\textwidth}
  \vspace{3\baselineskip}
  \begin{center}
    {\tt
      \begin{tabular}{l c c l l}
        klättrare               & ålder & expedition & funktion          & kommentar                   \\
        ---------               & ----- & ---------- & --------          & ---------                   \\
        Scott Fischer           & 40    & Madness    & ledare/guide      & dog på Sydöstkammen         \\
        Rob Hall                & 35    & AC         & ledare/guide      & dog på Sydtoppen            \\
        Andy Harris             & 31    & AC         & guide             & dog på Sydöstkammen         \\
        Doug Hansen             & 46    & AC         & klient            & dog på Sydtoppen            \\
        Lopsang Jangbu Sherpa   & 22-25 & Madness    & klättersirdar     & nådde toppen och överlevde  \\
        Jon Krakauer            & 41    & AC         & klient            & nådde toppen och överlevde  \\
        Yasuko Namba            & 47    & AC         & klient            & dog på Sydplatån            \\
        Sandy Hill Pittman      & 41    & Madness    & klient            & nådde toppen och överlevde  \\
        Beck Weathers           & 49    & AC         & klient            & miste händerna på Sydplatån \\
      \end{tabular}
    }
  \end{center}
\end{minipage}

\begin{minipage}{\textwidth}

  \begin{multicols*}{3}

    \noindent
    samtidigt och från nordsidan, oberoende av
    allt detta (förutom vädret) gick tre
    människoliv förlorade i en tibetansk-indisk
    expedition. Redan den
    \makebox{9 maj} avled en klättrare från en
    taiwanesisk expedition.

    \subsection{ANALYS}

    Varför gick det som det gick på Everest den
    \makebox{10--11 maj} 1996?

    Guiderna underskattade svårigheterna att
    lotsa upp och ner ett stort antal delvis
    oerfarna klienter till världens
    högsta punkt.

    Acklimatiseringen var otillräcklig och
    i vissa fall missvisande: Weathers
    ögonproblem, Harris förvirring, Pittmans
    fysiska svaghet -- dessa problem blev
    tydliga först under
    toppförsöket.
    \footnote{Det är omöjligt att helt
      acklimatisera sig för en vistelse på över
      \makebox{7 900 meter} eftersom kroppen
      där bryts ner
      \emph{fortare} än den hinner återhämta
      och därmed anpassa sig. Därför bestigs
      Everest i etapper mellan olika läger:
      klättrarna vilar, tar syrgasduschar och
      inväntar rätt väderlek innan de
      fortsätter. Man ``belägrar berget''.
      Den sista etappen, toppen, ska alltså
      avverkas så snabbt som möjligt eftersom
      umbärandena där är som värst.}

    Trafikstockning, samt obefintliga eller
    obrukbara rep innebar flaskhalsar: tid,
    energi och syrgas gick till spillo.
    Tidsplanen kunde inte hållas.

    Guider och sherpas fick hugga i desto mer.
    Oro, stress och den extra fysiska
    ansträngningen ledde till nya misstag.
    Situationen fick sin egen livsfarliga
    dynamik samtidigt som ingen verkade
    märka det.

    Men varför fortsatte alla att klättra?
    Trots att de var
    \emph{timmar} försenade, trots att syrgasen
    började ta slut och det stod klart att
    nedstigningen skulle ske i mörker och
    snöyra? Hur dåligt än allt hade gått hade
    väl alla klarat sig helskinnade om de bara
    \emph{vänt om} vid 13:00 precis som
    överenskommet? Från
    \makebox{läger 2} observerade
    \firstmention{Ed Viesturs} och andra
    Himalaya-veteraner det hela i teleskop.
    \emph{Why aren't they turning around? ...
      It's going to be 3 or
      \makebox{4 PM} before they get to the
      summit ... Guys, turn around,
      turn around!}

    Otillräckligt med syre, näring och sömn
    under toppförsöket gjorde att situationen
    eskalerade: fel beslut, felaktiga
    instruktioner, underskattning av
    situationens allvar, överskattning av de
    egna krafterna, optimismen över vädret...

    När eftermiddagssnöstormen slog till gick
    det inte längre att se. Det som tidigare
    var besvärligt blev nu ytterst svårt.
    Den organisation och de krafter saknades
    som hade behövts för att ändå med ett
    nödrop reda ut situationen.


    \subsection{ABSURD STATISTIK}


    Men återigen:
    \makebox{Mount Everest} är en
    farlig plats.

    Innan de kommersiella expeditionerna blev
    legio var tumregeln att av fyra klättrare
    som nådde toppen dukade en under på vägen
    ner.

    Deltagare i fyra expeditioner miste livet
    under dessa dagar. Det var helt enkelt en
    dålig dag på jobbet.

    Eller som Fischers syster uttryckte det
    i ett brev till Krakauer:
    ``Det är ingens fel''.
    \articleendbox

  \end{multicols*}
\end{minipage}

\begin{minipage}{\textwidth}
  \begin{multicols*}{3}

    \subsection{MER LÄSNING}

    \footnotesize
    Om man bara ska läsa en enda bok om dessa
    händelser ska man läsa Krakauers
    \makebox{\textit{Into Thin Air}} som
    dessutom finns på svenska.

    Den bästa
    \emph{analysen} har dock skrivits av en
    annan \emph{Adventure}-klättrare,
    \firstmention{Lou Kasischke}.

    \firstmention{Baltasar Kormákurs} film
    \textit{Everest} från 2015 är också den
    suverän. Den berättar samma historia som
    Krakauers bok, i kondenserad form. Det är
    viktigt att man ser filmen, för om man bara
    läser boken så finns risken att man inte
    riktigt fattar graden av total desperation,
    ångest och kyla uppe på berget. För trots
    att man kan läsa en bok om bergsklättring,
    så påminner bergsklättring inte speciellt
    mycket om att läsa en bok...

    Några av de andra klättrarna från Fischers
    och Halls expeditioner har i egna böcker
    kritiserat Krakauers bok. Det kan finnas
    olika skäl till det, kommersiella inte
    minst, för Krakauers blev en bestseller.
    Men annars vore det väl konstigt om ett så
    kaotiskt händelseförlopp hade upplevts
    likadant av alla! Krakauers bok förefaller
    självupplevd och balanserad.

    Weathers skriver i sin bok att Hall var
    tydlig med att inte nå toppen senare än
    14:00. Redan under toppförsöket var
    Weathers bekymrad, för egen del men mest
    för Hansen och Namba: Hansen, med sådan
    toppfeber att han glömde bort att dricka;
    Nanba, som släpade på likadan utrustning
    som alla andra men själv vägde
    ``90 pounds''
    \makebox{(41 kg)}.

    På svenska finns även
    \firstmention{David Lagercrantz} bok om
    \firstmention{Göran Kropp} som upplevde
    händelserna från baslägret. Kropp gjorde
    ett toppförsök precis före tragedin och
    därefter ytterligare ett, som lyckades.
    Tragikomiskt nog så prisade Hall Kropp
    efter hans första, misslyckade försök:
    han hade ju varit klok nog att vända!
    Men Kropp förolyckades också, 2002, bara
    sex år senare. Under ett klätteräventyr
    i USA slog han ihjäl sig i ett fall på
    \makebox{18 meter}. Två eminenta
    äventyrare, som levde alltför fort.
    \normalsize
  \end{multicols*}

  \vspace{\baselineskip}

  \nocite{*}
  \setlength{\bibitemsep}{0.5\baselineskip}
  \renewcommand*{\bibfont}{\scriptsize}
  \printbibliography[heading=none,keyword={everest}]
\end{minipage}

\begin{minipage}{\textwidth}
  \label{7s}
  \boxdef{Fakta för fans: \textit{Seven Summits}}
       {
         I begreppet
         \makebox{\textit{Seven Summits}} ingår
         det högsta berget i varje världsdel,
         det vill säga sju berg totalt.
         Den första som lyckades bestiga alla
         var
         \firstmention{Richard Bass}, 1985.

         \begin{center}
           \begin{tabular}{l l c c}
             \textit{berg}     & \textit{världsdel} & \textit{höjd i meter} & \textit{bestegs först} \\
             Everest           & Asien              & 8 848                 & 1953 \\
             Aconcagua         & Sydamerika         & 6 961                 & 1897 \\
             Denali (McKinley) & Nordamerika        & 6 190                 & 1913 \\
             Kilimanjaro       & Afrika             & 5 895                 & 1889 \\
             Elbrus            & Europa             & 5 642                 & 1874 \\
             Vinson            & Antarktis          & 4 892                 & 1966 \\
             Kosciuszko        & Australien         & 2 228                 & 1840
           \end{tabular}
         \end{center}

         Om man inte räknar Kaukasien till Europa blir
         berget inte Elbrus utan
         \makebox{\textbf{Mont Blanc}}
         (\makebox{4 809 meter}; bestegs 1786).
         Likaledes kan i ett vidare
         ``Australasien'' Kosciuszko ersättas
         av
         \makebox{\textbf{Puncak Jaya}}
         (\makebox{4 884 meter}; bestegs 1936).
         Men hur som helst så finns inga berg
         på över
         \makebox{8 000 meter} utanför Asien.
         Bara
         \emph{baslägret} på Everests sydsida,
         på \makebox{5 364 meter}, är beläget
         högre än toppen av
         \makebox{Mont Blanc}! }
\end{minipage}

\begin{minipage}{\linewidth}

  \titleformat{\subsection}
              {\vspace{\baselineskip}\sffamily\filcenter}
              {}
              {0pt}
              {}
  \subsection{NEDSLAG I EVERESTS HISTORIA}
  \label{everest-nedslag}
  \setlength{\parindent}{0pt}
  \setlength{\parskip}{\baselineskip}

  De flesta som har lyckats bestiga Everest har
  gjort det längs den minst svåra leden från
  sydsidan och Nepal. Härifrån klättrade
  nyazeeländaren
  \firstmention{Edmund Hillary} och
  nepalesen
  \firstmention{Tenzing Norgay} när de 1953
  blev de första att nå toppen.
  Expeditionen var dock brittisk under
  \firstmention{John Hunt}.

  De första som besteg Everest från
  \emph{nordsidan} och Tibet var kineserna
  \firstmention{Wang Fuzhou} och
  \firstmention{Qu Yinhua} samt tibetanen
  \firstmention{Gongbu}, 1960. Eftersom det
  saknas fotobevis från händelsen avfärdades
  den länge som propaganda.

  1980 bestegs Everest för första gången
  \emph{vintertid}. Topplaget var
  \firstmention{Leszek Cichy} och
  \firstmention{Krzysztof Wielicki} från
  \firstmention{Andrzej Zawadas}
  polska expedition.

  De första som besteg Everest
  \emph{utan syrgas} var italienaren
  \firstmention{Reinhold Messner} (från det
  tyskspråkiga Sydtyrolen) och österrikaren
  \firstmention{Peter Habeler}, 1978.

  1980 genomförde Messner den första
  \emph{soloexpeditionen} till Everest, även
  denna gång utan syrgas.

  Den första
  \emph{kvinnan} som besteg Everest var
  japanskan
  \firstmention{Junko Tabei}, 1975.

  Den första kvinnan som
  \emph{utan syrgas} besteg Everest var
  \firstmention{Lydia Bradey} från
  \makebox{Nya Zeeland}, 1988.

\end{minipage}

\begin{tabular*}{\textwidth}{l r}
  \begin{minipage}{0.4\textwidth}
    \newcommand\norgayw{\textwidth}
    \includegraphics[width=\norgayw]{norgay.png}
    \scriptsize
    \newline
    \parbox[c]{\norgayw}{
      \begin{center}
        \textbf{No. 1: Tenzing Norgay, 1953.\newline
          På isyxan fladdrar expeditionens Union Jack,\newline
          men också Nepals och Indiens flaggor\newline
          samt FN-flaggan.\newline
          Foto: Edmund Hillary}
      \end{center}
    }
  \end{minipage} &
  \begin{minipage}{0.5\textwidth}
    \boxdef{Den första bestigningen}
           {
             I
             \makebox{John Hunts} bok
             \textit{Erövringen av Mount Everest} (1954)
             beskriver
             \makebox{Edmund Hillary}
             förhållandena under klättringen
             från
             \makebox{8 335} till
             \makebox{8 500 meter} som
             ``praktiskt taget idealiska''.
             Han nämner vidare att:
             \begin{itemize}
             \item temperaturen var \makebox{--27\degree C}
             \item lutningen var \makebox{30\degree--45\degree}
             \item klättringen innebar att hacka ut
               fotsteg för fotsteg ur snön och isen
             \item packningen vägde \makebox{23--28 kilo} per man
             \end{itemize}
           }
  \end{minipage}
\end{tabular*}

\def\graphzoom{0.99}
\begin{minipage}{\textwidth}
  \label{bestigningar}
  \begin{center}
    \setlength{\parindent}{0pt}
    \setlength{\parskip}{0pt}
    \includegraphics[width=\graphzoom\textwidth]{plots/early.png}

    \includegraphics[width=\graphzoom\textwidth]{plots/late.png}

    \vspace{0.5\baselineskip}
    \scriptsize
    \raggedleft
    \textbf{Observera att diagrammen har olika skalor.}
  \end{center}
\end{minipage}

%%%% EVEREST ENDS HERE

\newpage

%%%% BOUKREEV BEGINS HERE

%% images
\graphicspath{{/home/incal/borta/img/everest/boukreev/}}

\begin{multicols*}{2}

  \titleformat{\subsection}{\sffamily\centering}{}{0pt}{}

  \subsection{ANATOLI BOUKREEV}

  \label{boukreev}

  \vspace{0.3cm}

  \large
  En av de mest legendomusade klättrarna på
  \makebox{Mount Everest} 1996 var ryssen
  \firstmention{Anatoli Boukreev}, guide
  i
  \firstmention{Scott Fischers}
  \makebox{\textit{Mountain Madness}-expedition}.

  \makebox{Boukreev (``bo-KRE-ief'')} föddes
  1958 i Korkino, en stad belägen på östsidan
  av Uralbergen. Vid tiden för Sovjetunionens
  upplösning tränade han i Kazakhstan med dess
  höga berg, varför han i likhet med många
  andra etniska ryssar blev
  kazakhstansk medborgare.

  Under sovjettiden var Boukreev enrollerad
  i det statliga klätterprogrammet. Här tränade
  professionella klättrare ytterst hårt men
  också på ett intelligent sätt. Boukreev och
  hans kollegor kunde fokusera helt på
  klättringen som de betraktade både som yrke
  och sport.

  De klättrade hela tiden, högre och högre.
  Efter varje expedition utvärderades förloppet
  och slutsatser drogs inför nästa projekt.
  Den enskilde klättraren understödde
  kollektivet i allt samtidigt som konkurrensen
  om varje position var stenhård.

  Boukreev föredrog att inte använda syrgas
  eftersom han bara ville förlita sig till sina
  egna krafter. Teknisk utrustning kan trilska;
  och vid förseningar kan syrgasen ta slut
  i ett redan utsatt läge. Men han var
  odogmatisk i frågan och använde syrgas vid
  speciellt svåra situationer.

  Resultatet blev en järnfysik och en orubblig
  tillit till sina egna färdigheter, något som
  kom att särskilja honom från nittionio
  procent av övriga klättrare, inklusive dem
  han mötte på Everest 1996.

  \columnphoto{boukreev.png}
              {Anatoli Boukreev -- butter och
                inåtvänd -- eller var det bara
                språkförbistring?
                Hans klätterkarriär var däremot
                odiskutabel med hisnande 18
                bestigningar av
                åttatusenmetersberg, innan
                \makebox{Annapurna I} i Nepal
                blev hans grav.}


  \noindent
  Efter Sovjetunionens fall upphörde det
  statliga stödet till alpinistprogrammet.
  Klättrarna förlorade både sin födkrok och sin
  fasta punkt i tillvaron, nämligen bergen.
  Medan vissa hemföll åt alkoholism hankade sig
  andra fram som diskplockare eller
  svarttaxichaufförer med endast ljuva minnen
  från sina äventyr i Ural, Kaukasien
  och Kazakhstan.

  Men Boukreev fortsatte att klättra. Ett bra
  år för honom var 1993 under vars
  sommarmånader han besteg både
  \makebox{Mount McKinley} (Denali) och K2.

  Precis som många andra i höghöjdsklättringens
  världselit tog Boukreev anställning som guide
  för att möjliggöra sin egen klättring.
  Han betraktade fortfarande klättringen som en
  sport och sig själv som idrottsman. Som guide
  fungerade det sådär eftersom hans engelska
  i början var obefintlig.

  Men det fanns fler kulturbarriärer än så.
  Boukreev tog sig mycket metodiskt an
  förberedelserna och acklimatiseringen inför
  ett toppförsök. Han rekommenderade en
  förberedande bestigning av ett lägre berg
  innan teamet gav sig på
  åttatusenmetersberget. Han rekommenderade
  också att klättrare skulle utföra
  arbetsuppgifter på hög höjd, eftersom förutom
  kroppen även hjärnan behövde tillvänjas den
  tunna luften. Boukreev åt samma mat som
  sherpas -- de borde ju veta! Han förespråkade
  starkt metoden att bege sig nedanför
  trädgränsen någon gång under
  acklimatiseringen, för att ge kraft åt
  kroppens uppbyggnadsprocesser och
  befästa acklimatiseringen.

  Dessa idéer viftades bort som sovjetmetoder
  från en svunnen, machoistisk tid. Hela tanken
  med guidade expeditioner är att ekonomiskt
  starka klättrare slipper jobba ihjäl sig med
  att slå läger och förankra rep -- något som
  några inte ens vet hur man gör -- bara de
  \emph{betalar}. Eller hur?

  På nedvägen från Everest 1996 kom Boukreev
  fram till läger fyra långt före de andra.
  Han drack te och vilade medan en föraning
  växte sig starkare att både Fischers och
  \firstmention{Rob Halls} expeditioner höll på
  att gå i baklås någonstans uppe på berget.

  Boukreev gjorde flera räddningsaktioner.
  Hans korta vila på lägre höjd kom väl
  till pass. Han lyckades rädda
  \firstmention{Sandy Hill Pittman} och flera
  andra av de klättrare som utmattade hade
  kurat ihop någonstans på Sydplatån, pinade
  och vilse i snöstormen.

  Halls klient
  \firstmention{Yasuko Namba} var emellertid
  för svag för att gå. Efter att ha forcerat
  snön flera gånger fram och tillbaka till
  lägret med utslagna klättrare att stötta
  orkade inte ens Boukreev återvända en
  sista gång.

  Boukreev ansåg att Halls klienter var för
  oerfarna och svaga för Everest. Allt byggde
  på att guiderna övervakade varje steg de tog.
  Hela expeditionen var en liten båt med ett
  enormt segel: Rob Hall. Men när Hall själv
  kört fast på Sydtoppen var hans klienter
  inte mogna att själva ta sig ner.

  Fischers expedition, som Boukreev alltså
  guidade, var i allt väsentligt i god form.
  Boukreev höll Fischer för en av de starkaste
  \emph{amerikanska} klättrarna, vilket kan
  tolkas som att de ryska och europeiska
  toppklättrarna trots allt var strået vassare.

  \columnphoto{boukreev-guitar.png}
              {Bergsbestigningens mål är lätta
               att formulera men svåra att
               uppnå. Kamratskapet i farans
               stund är en stor del av
               behållningen. Här roar Boukreev
               några landsmän med en rysk visa.
               Baslägret,
               \makebox{Mount Everest}.}

  \noindent
  Ändå var problemet just Fischer: eftersom han
  var så mån om sina klienters väl och ve
  klättrade han ständigt upp och ner för berget
  för att vara till hands i vartenda läger,
  samtidigt! Det var så han förspillde sina
  krafter, inte under toppförsöket,
  menar Boukreev.

  Boukreev slutade sina dagar 1997, 39 år
  gammal. På åttatusenmetersberget
  \makebox{Annapurna I} träffades han av en
  lavin som begravde honom under isblock stora
  som personbilar. Hans kropp har
  aldrig återfunnits.

\end{multicols*}

%%%% BOUKREEV ENDS HERE

\blankpage

%%%% KON-TIKI BEGINS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/kon-tiki/}}

%% splash screen
\begin{figure}
  \includegraphics[width=\textwidth]{flotte.png}
  \captionsetup{font={scriptsize,bf},
                skip=7pt,
                justification=raggedright,
                singlelinecheck=off}
  \caption{Fyra norrmän och en svensk någonstans på Stilla havet.
    Kon-Tiki, 1947.}
\end{figure}

\vfill

\label{kon-tiki}

%% title
\section{KON-TIKI
  \newline och
  \newline LÅNGÖRONENS FLYKT}

\vfill

%%  tagline
\begin{center}
  \textit{En akademisk strid avgjordes
    \newline på en flotte på Stilla havet.
    \newline Thor Heyerdahl visade
    \newline vad andra kunde ha gjort
    \newline genom att göra det själv.}
\end{center}

\vfill

%% number one
\noindent
\scriptsize
\begin{tabular*}{\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}
  Text: Emanuel Berg & första versionen mars 2016
\end{tabular*}
\normalsize

\begin{multicols*}{3}

\noindent
\lettrine[lines=2]{\textbf{M}}{ änniskorna} som bor
på de polynesiska öarna i
\makebox{Stilla havet} -- vilka är de, och
varifrån kommer de?

Trots de stora avstånden mellan öarna hör
människorna här ihop: samma språk talas i hela
deras övärld, ibland helt lika, ibland
med olika dialekt.

Alltsedan européerna upptäckte den amerikanska
kontinenten har lärda män haft som
älsklingsprojekt att kartlägga de mystiska
polyneserna och försöka spåra deras ursprung.

Och det var inte för inte som dessa sorglösa
öbor utövade en magnetisk lockelse.
Barfota strosade de omkring i en exotisk
djungel, vars lianer överhängde ruinerna från
en svunnen, avancerad stenålderskultur...

Till slut hade man i läsesalarna i västvärldens
universitet och på museerna i Tyskland och USA
kommit fram till ett konsensus. Polyneserna,
hette det, hade befolkat sina öar från den
asiatiska kontinenten, det vill
säga västerifrån.


\subsection{BRÖLOPPSRESAN}


Polynesernas ursprung var emellertid ingenting
som bekymrade
\firstmention{Thor Heyerdahl} när han på
30-talet, i tjugoårsåldern, satte sig på en båt
från Norge med destination Tahiti.
Därifrån fick han lift med en skonare till
\makebox{Fatu-Hiva}, en sällsamt paradisisk
ö i Marquesasgruppen,
\makebox{Franska Polynesien}.

\columnphoto{kungen.png}{\makebox{Thor Heyerdahl} --
  kungen av \makebox{Fatu-Hiva}}

\noindent
Det Heyerdahl och hans nyblivna fru Liv
istället önskade var att
``återvända till naturen'', det vi idag skulle
kalla för primitivism. Samtidigt bedrev
Heyerdahl pliktskyldigt zoologisk forskning för
sitt norska universitet.

\makebox{Fatu-Hiva} var obebodd så när som på
två små byar. Heyerdahl och Liv möttes av en
kompakt, frodig djungelvägg. Längre in fanns
dricksvatten: sammantaget ett outtömligt
tropiskt skafferi av söderhavsdelikatesser.

Nere i dalarna tittade stoiska, outgrundliga
stenstatyer fram genom bladverken, med
ristningar och symboler som ingen arkeolog ens
hade försökt att dechiffrera.


\subsection{HAKUNA MATATA}


Polynesernas sorglösa livsföring och inriktning
på nuet har inte hindrat dem från att gång på
gång imponera på utomstående, såväl med
intelligens som praktiskt kunnande
och handlingskraft.

Deras tro på det övernaturliga är en blandning
av förfädersdyrkan, levnadsregler, karma och
vidskepelse: en oöverskådlig härva av envisa
föreställningar som överlevt missionärernas
annars så framgångsrika arbete.

I Polynesien är historia, förfäderna och deras
andar, detsamma som religion. Med tanke på
polynesernas stil i övrigt verkar det
paradoxalt. Men i själva verket är det en
mycket praktisk inställning, helt i linje med
de lustfyllda och pragmatiska polyneserna.
Livet är gott. Vid umbäranden eller arbete får
den som förtjänar det alltid hjälp av sina
förfäder, som också håller en sällskap.
Döden är sedan ingenting att frukta eftersom
den innebär att återförenas med sina förfäder
och för evigt hållas i högsta aktning.


\subsection{DEN GAMLE OCH HAVET}


En av dem som imponerades av polyneserna var
Heyerdahl själv. I synnerhet lyssnade han på en
gammal man som berättade om sitt folks
ursprung. Tvärtemot vad de skriftlärda i Europa
och USA hävdade berättade han att hans folk en
gång hade tagit sig till öarna
\emph{österifrån}, det vill säga från den
amerikanska kontinenten och inte den asiatiska.

Mycket riktigt dånar
\makebox{Stilla havets} vågor oupphörligen mot
öarna just österifrån.

Heyerdahl observerade också att Polynesiens
flora och fauna understödde berättelsen.
Många djurarter, krabbor och dylikt, kan
nämligen färdas från Sydamerika till
Polynesien: de hoppar på eller borrar sig ner
i allsköns flytbråte och därefter far de med
vinden och strömmarna, för att sedan göra sig
ett nytt hem på någon av öarna. Så varför inte
även människor, ett kreativt och ihärdigt djur
så gott som något?

Heyerdahl pekar vidare på förekomsten av
sötpotatis, som är vanlig i Sydamerika.
Kunde även den ha tagit sig till Polynesien
utan människornas försorg? Nej, svarar
Heyerdahl. Inte ens kokosnötter tål
\makebox{Stilla havets} salt och över huvud
taget kan mycket lite motstå dess effektiva
renhållningspatrull under den tid som
resan tar.

Över hela den polynesiska övärlden finns gamla,
visa män, som, måhända gaggiga i mångt och
mycket, ändock utantill och med stor precision
kan rabbla sina släktträds minsta förgrening
och avkrok. Till sin hjälp använder de knutar
på rep, delvis en slags skrift, men mest ett
stöd för minnet och en metod för memorering.
Denna teknik fanns också hos högkulturerna
i Sydamerika, där känd som
\emph{quipu}.

Det är återigen förfädersdyrkan, inställningen
att människornas historia inte bara är
sedelärande och underhållande berättelser utan
också bokstavligt talat andarnas domän, som när
som helst kan inkräkta på de levande
människornas värld, nuet.

Genom att insamla och nedteckna denna muntliga
historia och mytologi samt samköra släktträden
från de olika öarna har en tydlig bild
framträtt hur polyneserna själva ser på sitt
ursprung. Deras öar befolkades i två omgångar,
av två olika folk: först på på 500-talet,
därefter på 1100-talet. Båda inflyttningarna
skedde över havet, österifrån.

\columnphoto{staty.png}{Mystiska statyer på
  \makebox{Fatu-Hiva}}


\subsection{HUGGET I STEN}


Det som finns kvar idag från den tiden är
förutom berättelserna arbeten i sten: statyer
med outgrundliga, tomma blickar, märkliga murar
och till hälften raserade byggnadsverk, höga
torn och pyramider vars väggar pryds av
mystiska inskriptioner och gåtfulla symboler,
som gäckat såväl tidens tand som
senkomna uttydare.

Påsköns gigantiska, unika jätteansikten,
\textit{moai}, är världsberömda, men många av
öns andra statyer påminner om dem som Heyerdahl
hittade på
\makebox{Fatu-Hiva} och, återigen, om
Sydamerikas långt ifrån
primitiva stenåldersvärld.

Varken på 500- eller 1100-talet fanns det
i Europa eller Asien någon stenålderskultur.
Den typ av stenarbeten som finns i Polynesien
och på Påskön härrör från en långt gången,
mycket avancerad stenåldersvärld. Det finns
inga efterlämningar som tyder på en gradvis
utveckling från en låg nivå på någon av öarna.
Såväl tekniken som kunskapen och kulturen --
men också utmärkande drag såsom handlingskraft
och skaparglädje -- allt hade människorna med
sig över havet, från deras tidigare hem.


\subsection{HIVA OA}


Heyerdahl och Liv upplevde sin smekmånad på
\makebox{Fatu-Hiva} som mycket lång, på grund
av variationen av sinnesintryck och den
märkliga lunk som djungeln vaggade in dem i.

Men paradiset brakade tillslut samman över
deras huvuden när regnperioden tog vid och
förvandlade allt till en smattrande lervälling.

Myror tog sig in i hyddan och förstörde maten.
Sår slutade att läka.
Infektionssjukdomar trängde sig sakta men
säkert genom huden, allt närmare skelettet.
Svältande låg de i sin hydda ansatta av myggor
vars bett bar elefantsjukan.

Efter en evakuering med båt tillsammans med
några infödingar hamnade de på ön
\makebox{Hiva Oa}. Heyerdahl kravlade iland med
Liv som svimmat, kommit till sans, men som nu
var apatisk.

Vid tillfället var Heyerdahl och Liv
förmodligen för omtumlade för att uppskatta att
kannibalism, \emph{kai kai enata} på
polynesiska, inte längre praktiserades på
\makebox{Hiva Oa}. En svensk snickare var inte
lika lyckosam när han 1879 hamnade i några
glupska öbors våld.


\subsection{PUA MAU-DALEN}


Efter att ha fått vård för sina infektioner och
återhämtat sig från djungeln och havet gjorde
Heyerdahl ett besök i
\makebox{Pua Mau-dalen}. Här såg han
stenstatyer: gigantiska, uthuggna i röd
tuffsten och sedan resta långt från
stenbrottet. Dessa är mycket lika statyerna på
Påskön och i Sydamerika.

Men vilka hade gjort dem? Nere vid stranden låg
öbor och väntade på att kokosnötterna skulle
ramla ner. De svarade att det inte var de och
inte deras förfäder heller. Ett annat folk som
sedan jagats upp i bergen.


\subsection{LJUSHUVUDENA}


Inkaindianerna berättade för Pizarro och hans
conquistadorer att Inkas förfäder en gång mött
ett folk som kom norrifrån. Dessa var skäggiga,
långa och ljushyade.

Till stilen var de ihärdiga och självsäkra
i allt de tog för sig, vilket verkar ha varit
en hel del. Samtidigt var de ett fredligt folk
som älskade att lära ut. För inkaindianerna
demonstrerade de bland annat hur man reste
väldiga stenbyggnationer.

Efter ett kort krig försvann det okända folket
västerut. Deras hövding Tiki förde dem ut på
\makebox{Stilla havet} efter ett förlorat slag
på Titicacasjön i nuvarande Bolivia.

Utseendet som inkaindianerna beskrev
observerades senare av holländarna när de 1722
besökte Påskön. Befolkningen där hävdade också
att folket från norr var deras stamfäder.


\subsection{I FÖRENTA STATERNA}


I
\makebox{New York} försökte Heyerdahl vinna
stöd för sin teori hos sina kollegor i den
vetenskapliga världen. Specifikt ville han att
hans arbete skulle publiceras i en tidskrift
eller publikation uppbackad av en ansedd
institution eller stiftelse. Heyerdahl var i så
motto fortfarande akademiker.

Emellertid visade det sig att kollegorna i USA
inte lät sig imponeras så lätt. Forskning, sa
de, innebär specialisering och faktasamling --
faktasamling för faktasamlingens egen skull,
inte för att driva en tes. Ett vetenskapligt
arbete ska inte formulera en fråga och därefter
stapla argument från vitt skilda discipliner
som pekar mot ett på förhand bestämt svar,
nämligen författerens egen teori. Sådant går
måhända för sig i politiska pamfletter och
pusseldeckare, men inte inom vetenskapen.

Denna kritik var alltså generell och grundade
sig på praxis. Men Heyerdahl framhärdade.
Och när hans kritiker märkte att deras argument
inte tog skruv började de snart själva att
tänka och argumentera precis som Heyerdahl,
nämligen på det praktiska detektivplanet!
De sa: Heyerdahls teori kan inte stämma,
eftersom varken inkaindianerna eller de
mystiska ljusa männen hade några
\emph{båtar}.

-- De hade flottar! svarade Heyerdahl.

Pizarro och hans conquistadorer hade observerat
inkaindianernas flottar,
\makebox{50-60 sjömil} från kusten. Här fiskade
inkaindianerna guldmakrill, tonfisk med mera.
Dessa flottar var av balsaträ, ett material som
inte tål tidens tand. Att det inte finns en
enda flotte kvar idag betyder alltså inte att
det inte en gång kan ha funnits oräkneliga.

Alltså: Kunde Polynesien ha befolkats från
Sydamerika via flottrafik, på balsastockar
över
\makebox{Stilla havet}?

\columnphoto{ritning.png}
            {Indianflotte, sydamerikas nordvästkust.
             Ritning av
             \makebox{F. E. Paris}, 1841.}

\noindent
Heyerdahl kunde inte övertyga någon om det och
där tog diskussionen slut. Men Heyerdahl
förstod hur han ändå skulle få sista ordet:
genom att själv segla och flyta med strömmarna
från Peru till Polynesien, på just en
sådan flotte.

Heyerdahl förstod inte bara hur en sådan
flottfärd skulle genera hans meningsmotståndare
på universiteten. Han förstod också att en
expedition, ett äventyr vars syfte och metod
vem som helst skulle förstå, skulle tilldra
sig intresse från tidningar och locka
finansiärer på ett sätt som ett strikt
vetenskapligt projekt aldrig skulle kunna.


\subsection{SJÖMÄNNEN}


Under sin tid i
\makebox{New York} bodde Heyerdahl tidvis på
ett sjömanshem. Diskret försökte han nästla ur
sjömännen vad de trodde om hans utsikter att
korsa
\makebox{Stilla havet} på en balsaflotte.

Men sjömännen visade Heyerdahl ännu mindre
förståelse än akademikerna, fast av andra skäl.
Sjömännen var vana vid robusta fartyg och
modert sjömanskap. I den mån de överhuvudtaget
hade någon erfarenhet från flottar var det
i samband med förlisning, törst och
desperation. Det vill säga absolut ingenting
som en normalt funtad person självmant
utsatte sig för.

Heyerdahl mötte tillslut en garvad sjöman, till
på köpet en landsman. Sjömannen kunde direkt
berätta att det som var avgörande för hela
projektets framgång var en och blott en sak:
havet. Och havet är med dess strömmar och
vindar utan tvivel kapabelt att transportera
en flotte från Peru till någon av öarna
i
\makebox{Stilla havet}. Sjömannen beräknade
till om med tiden för detta till
\makebox{97 dagar}!

Men, varnade han, bara för att det är möjligt
i teorin betyder inte att det är riskfritt
i praktiken. Indianerna, som Heyerdahl berättat
om, kanske seglade i stora konvojer, så att
besättningen kunde räddas över i andra om en
flotte förliste. För all del så räckte det med
att ett fåtal av flottarna nådde fram!
Heyerdahls teorier kunde ju stämma trots en
katastrof till havs vari halva populationen
blev hajföda, drunknade eller dog av törst,
vilse ute på det tomma havet.


\subsection{PENTAGON}


Heyerdahl besökte också Pentagon, då världens
största byggnad. Amerikanarna hade tillsammans
med Sovjetunionen, britterna och många andra
precis besegrat Hitlertyskland och kort därpå
det imperiella Japan. Men till skillnad från
Sovjetunionen och även britterna hade USA som
nation inte bara klarat sig helskinnat ur
världskriget -- hela USA:s tillverknings- och
fordonsindustri levererade nu på toppen av sin
förmåga. Samtidigt möttes amerikanska
konsumtionsvaror med beundran i det
sönderskjutna Europa och utbombade Japan.


\columnphoto{pentagon.png}{Pentagon,
  \makebox{1940-tal} --
  ett femhörnigt högkvarter}


\vfill
\columnbreak
Detta amerikanska självförtroende vände
Heyerdahl till sin fördel. Dagens äventyrare
brukar säga, när de vill komma över den
senaste, lättaste och bästa utrustningen till
sina expeditioner, att det ligger i företagets
eget intresse att få utrustningen prövad under
extrema förhållanden. Precis så sa Heyerdahl om
den amerikanska sjönödsutrustning -- ett
anti-hajmedel, bland annat -- som han önskade
ta med på flotten.

Amerikanarna lyssnade förundrat men trodde inte
att Heyerdahls flottfärd skulle ge dem något
tillbaka. Icke desto mindre lät de Heyerdahl få
som han ville: de beundrade hans mod.
Samtidigt var de eventuella utgifter som
Kon-Tiki-expeditionen innebar för Pentagon
naturligtvis mikroskopiska i sammanhanget.

En som inte var imponerad av nymodig utrustning
var en dansk polarforskare som Heyerdahl
träffade på
\makebox{\textit{Explorer's Club}}
i
\makebox{New York}. Dansken berättade att han
under en expedition hade använt ett modernt
tält med dragkedja. Men dragkedjan hade frusit
fast, så en kulen natt gick tältet inte att
stänga! Resultatet blev förfrusna och sedermera
förlorade kroppsdelar, en dyrköpt läxa som
han gärna delade med sig av.

Heyerdahls flotte skulle alltså bli så lik de
ursprungliga flottarna som möjligt, i den mån
det gick att rekonstruera hur de hade sett ut.
Inte bara för att understödja Heyerdahls teori
genom att visa att färden var möjlig under
förutsättningar som rådde på
\makebox{500-talet}.
Utan också för att inte riskera sitt eget och
manskapets liv mer än som redan var fallet.

Denna insikt skulle bli viktig för Heyerdahl
och hela expeditionens självförtroende.
När erfarna sjömän förutspådde expeditionens
snara misslyckande och besättningens bråda död
behövde Heyerdahl inte bemöta deras argument.
För han var övertygad om att Tiki och hans män
redan genomfört flottfärden.


\subsection{RESAN TILL
  \newline JORDENS MEDELPUNKT}


I Peru befanns att inget balsaträ fanns till
salu i hamnhandeln. Allt hade gått åt under
andra världskriget! Då hade nämligen britterna
massproducerat ett stridsflygplan nästan helt
i trä:
``Myggan'', eller
\makebox{\textit{de Havilland Mosquito}}, som
mycket riktigt retat gallfeber på tyskarna.

Heyerdahl kunde heller inte komma åt balsaträt
i den peruanska djungeln, åtminstone inte under
regnperioden. Därför reste de vidare
till Ecuador.

Till slut bands de nyligen nedhuggna och
skalade balsastockarna ihop till en primitiv
flotte. Manskapet färdades med Palenquefloden
genom Ecuadors kustdjungel tillbaka till Peru
och
\makebox{Stilla havet}.


\subsection{EN FLOTT FARKOST}


I hamnen i Callao började Kon-Tiki ta form.
Flotten bestod på längden av nio stockar från
lika många nedhuggna balsaträd.
Stockarna arrangerades med de längsta i mitten
så att fören fick formen av en kil.
Aktern däremot var rak förutom att
mittenstockarna stack ut något. På bredden
användes återigen nio stockar med cirka en
meters mellanrum. Stockarna bands fast med
hamparep. Under vattenytan placerades fem
plankor för att minimera avdriften.

Eftersom träden nyligen fällts var
balsastockarna långt ifrån snustorra. I dem
fanns istället sav. Men saven visade sig snart
välbehövlig som en naturlig impregnering: den
hindrade stockarna från att suga åt sig
havsvatten som annars tyngt och tillslut
berövat flotten dess flytkraft.

\columnphoto{balsa.png}{Även Kon-Tiki byggdes en balsastock i taget}

\noindent
En flytväst bands fast i ett rep för att dras
efter flotten så att en man överbord kunde
hugga tag innan han ohjälpligt hamnat bakom.
Inte ens
\firstmention{Herman Watzinger}, den bästa
simmaren ombord, skulle haft en chans att simma
ikapp flotten när den flög fram som snabbast
i vinden och med strömmarna.

Masten bestod av två mangelträstavar lutade mot
varandra och korslagda upptill. Från en dubbel
bamburår hängde seglet. Kajutan var av bambu
med tak av bananblad. Golvet bestod omväxlande
av vass och bambu.


\subsection{OLYCKSKORPARNA}


Det var många som dömde ut expeditionen som
livsfarlig och förutbestämd att misslyckas.
Till exempel skulle repen luckras upp, nötas av
eller helt enkelt lossna på grund av stockarnas
rörelser fram och tillbaka i vattnet.

I fören placerades därför två skvättbord, den
enda detalj på flotten som inte fanns hos
indianernas gamla flottar. Syftet med
skvättborden var att reducera stockrörelserna
till följd av havsbrytningen i fören: därmed
skulle repen skonas från åverkan. Men detta var
obehövligt, ty hamparep är starkare än
balsaträ. Snarare än att repen nöttes av grävde
de sig djupare in i stockarna!


\subsection{BÅNGSTYRET}


Det sas också att det skulle bli omöjligt att
styra flotten. Det var delvis sant.
Strömmarna och vindarna stod för drivkraften.
\makebox{Kon-Tiki} var under hela färden
i deras våld. Detta var emellertid känt från
början och lika mycket en förutsättning för att
expeditionen skulle vara genomförbar.

Baktill på flotten fanns en styråra som kunde
kompensera kursen något. En man vid syråran
kunde hindra flotten från att rotera på
stället, så att fören plötsligt pekade mot
vindriktningen och seglet slog över. Men innan
manskapet hade lärt sig att läsa vinden och
havet så ödslades mycket kraft i försök att
muskla farkosten rätt. Med saltvattnet
stickande i svedda handflator och muskelvärk
tjutande i nacken lärde sig dock rorsmännen
sakta men säkert hur de skulle hantera åran och
tillslut hela flotten.

Resan började i Callao i Peru.
Sydostpassaden blåste mot nordväst och
ekvatorn. Med Humboldtströmmen gick det vidare
västerut. Innan de fruktade Galapagosströmmarna
kunde gripa tag i flotten tog
Sydekvatorialströmmarna vid och förde
längre och längre ut på
\makebox{Stilla havet}.


\subsection{ETT VÅGSPEL}


Det förutspåddes också att flottens
proportioner skulle göra den sårbar för havets
vågor.
\makebox{Kon-Tiki} skulle slås omkull av en
kraftig våg eller rentav knäckas itu i en
vågskål, högst upp mellan två toppar!

Men flotten var så lätt och dess tyngdpunkt så
låg att den istället rullade med även de
största vågor.

Vatten på däck var naturligtvis ingen
bristvara, men det försvann lika snabbt mellan
stockarna och ner i havet.


\subsection{JÄTTEBLÄCKFISKARNA
  \newline ANFALLER}


De mer fantasifulla olyckskorparna varnade för
att flotten skulle anfallas av gigantiska
bläckfiskar! Dessa skulle kravla ombord eller
med sina tentackler dra ner man efter man
i djupet.

Och bläckfiskar tog sig faktiskt ombord på
\makebox{Kon-Tiki}! Men dessa var små och
harmlösa. De kravlade inte upp från sidorna
utan hoppade, flög upp. Men hopskjutna
tenkakler svävade de som raketer innan de
landade på däck eller uppe på kajutataket, där
de blev liggande. Kanske försökte de själva
undfly havets rovdjur.


\subsection{EN ASYMMETRISK KUR}


Det kallas
\textit{expeditionsfeber} när vissa av
deltagarna i ett litet, isolerat sällskap
drabbas av tunnelseende under en lång resa och
bara ser de negativa egenskaperna hos sina
kollegor -- ett synsätt som snart nog
blir ömsesidigt.

All energi går då åt till att vara irriterad
och förbannad. I värsta fall kan det bli
slagsmål om ingenting, till exempel att någon
lagt sin tandborste på fel plats eller tappat
en fisk i havet.

Så för att inte manskapet skulle gå varandra på
nerverna på den lilla flotten eller bli
``sjöblinda'' av den enahanda utsikten hade
Heyerdahl flera påhitt.

För det första valde han ut manskapet med
största omsorg. Att få tag på modiga och
arbetssamma män är ofta betydligt lättare än
att få tag på godmodiga, avslappnade typer med
jämnt humör.

Heyerdahl valde ut män med olika bakgrund så
att det inte skulle uppstå konkurrens mellan
män med liknande inriktning samt att männen
skulle vara roade av varandras
omväxlande historier.

För det andra skulle flotten inte vara helt
symmetrisk. Överallt där möjlighet fanns skulle
variation skapas: färger, material, till och
med själva konstruktionen fick på sina håll
``sticka ut'' och vara avig. Allt för att skapa
omväxling för ögon, händer och fötter.

En sista manöver var att alla precis före
avfärd gav sig upp i de peruanska bergen.
Här spatserade de tills de sett sig mätta på
berg, sand och sten.


\subsection{BALSALUFFARNA}


Heyerdahl var initiativtagare och ledare för
expeditionen. Han hade utarbetat teorin om hur
Tiki och hans män, de så kallade långöronen,
hade flytt ut på
\makebox{Stilla havet} efter att ha blivit
jagade från Titicacasjön av inkaindianerna.
När detta stod att bevisa hade Heyerdahl
sammankallat besättningen och skött
finansiering och byråkrati.

\columnphoto{tiki.png}{Tiki, avbildad på Kon-Tikis
  segel av
  \makebox{Erik Hesselberg}.}

\noindent
På flotten fanns en tydlig rollfördelning.
Ingen la sig i någon annans arbete.
Så Heyerdahl behövde inte överrösta havsdånet
med att barska order. Några enstaka beslut togs
efter diskussion. Vissa uppgifter hade
roterande scheman som matlagningen och passet
vid styråran.

Heyerdahl förde annars logg och filmade,
material som hamnade både i boken och
dokumentärfilmen om och från expeditionen.


\subsection{BENGT DANIELSSON}


Svensken
\firstmention{Bengt Danielsson} var den enda
i besättningen som inte var norrman. Han hade
redan vistats en tid i Peru när han hörde talas
om expeditionen. I Callao sökte sökte han upp
Heyerdahl som då höll på att initiera
flottbygget. Eftersom Danielsson kunde spanska
blev han
\makebox{Kon-Tikis} femte och
sista besättningsman.

\columnphoto{danielsson.png}{\makebox{Bengt Danielsson}}

\noindent
Om männens första möte skriver Heyerdahl att
Danielsson såg ut att komma från djungeln, men
höra hemma i en läsesal. Till yrket var
Danielsson etnograf: i Peru hade han levt
tillsammans med indianerna och studerat
deras levnadssätt.

Danielsson anlände till Peru i kanot och
lämnade landet som steward på
\makebox{Kon-Tiki}. Som personlig last tog han
med inte mindre än
\makebox{73 böcker}. Kajutan på
Kon-Tiki blev hans läsesal på
\makebox{Stilla havet}.


\subsection{KNUT HAUGLAND och
  \newline TORSTEIN RAABY}


\firstmention{Knut Haugland} och
\firstmention{Torstein Raaby} kämpade
tillsammans med Heyerdahl i den norska
motståndsrörelsen, mot
\makebox{Vidkun Quislings} lydregim och mot
Nazitysklands ockupation av Norge.

Ombord på flotten skötte Haugland och Raaby
radioutrustningen med vilken
\makebox{Kon-Tiki} stod i kontakt med
radioamatörer i Europa och USA.

\columnphoto{raaby.png}{Långfiskaren
  \makebox{Torstein Raaby}}

\noindent
Kon-Tikis kajuta hyste den omfattande
utrustningen men kunde långt ifrån avskärma den
från havets väta och flottens krängningar.
Det tålamod och tekniska kunnande som Haugland
och Raaby förvärvat under andra världskriget
kom väl till pass.

\columnphoto{raaby-haugland.png}
            {\makebox{Knut Haugland} och
             \makebox{Torstein Raaby} hade ett
             styvt jobb med sina sladdar till
             havs}

\noindent
Bland annat lyckades det manskapet att på en
polynesisk ö rädda livet på en febersjuk pojke:
via en radioamatör i USA fick de instruktioner
att först med en upphettad kniv skära upp
bölden och sedan dosera antibiotika.


\subsection{ERIK HESSELBERG}


\firstmention{Erik Hesselberg} var flottens
navigatör. Med sextant avläste han varje dag
\makebox{Kon-Tikis} position som han noterade
på ett sjökort. Snart framträdde ett mönster
som visade vilken undervattensström som
bar flotten.

\columnphoto{hesselberg.png}{\makebox{Erik Hesselberg}}

\noindent
På Tikis tid navigerade flottresenärer dagtid
efter solen och på natten efter stjärnorna.
När fåglar dyker upp är land nära. För det
tränade ögat finns fler naturtecken: till
exempel avger varma stränder kondenserade
lufströmmar som kan avbilda ön i skyn långt
innan den dyker upp för blicken.

Hesselberg var också flottens fotograf
och musiker.


\subsection{HERMAN WATZINGER}


Watzinger hade träffat Heyerdahl i
\makebox{New York} när denne försökte vinna
stöd för sin flottexpedition. Watzinger, som
var ingengör, blev omedelbart entusiastisk.
I Peru ledde han flottbygget.


\columnphoto{watzinger.png}{
  \makebox{Herman Watzinger} --
  felaktigt porträtterad som nörd i spelfilmen
  \makebox{\textit{Kon-Tiki}}}


\noindent
Under seglatsen skötte han de meterorologiska
instrument vars mätdata från
\makebox{Stilla havet} skickades till
väderinstitut i USA.


\subsection{DIVERSE FISKARHISTORIER}


Flotten åtföljdes under hela resan av stim med
lotsfisk. Medan sugfisken kinkigt lever på
större djurs hudparasiter är lotsfiskarna ett
socialt släkte som glupskt tar för
i malströmmen runt den stora fisken.

\makebox{Kon-Tiki} blev ett eldorado för
lotsfiskarna. Matrester från manskapet, liksom
fragment från hela den undervattenscivilisation
som med tiden uppstod under och
i balsastockarna: djur och växter i en behaglig
skugga precis under vattenytan.

För manskapet var en delikatess ombord den lika
goda som estetiska guldmakrillen. Den var enkel
att fånga: på ett spätt spetsas en flygfisk
som bete.

Flygfisken behövdes inte infångas emedan den
självmant landade på flotten över natten.
Ibland gjorde en skäggig flottman en våt och
kall bekantskap när en flygfisk sprattlat sig
in i sovsäcken. Dagens första uppgift för
kocken var alltid att samla upp all flygfisk
från golvet.

Trots guldmakrillens storlek hade den i djupet
sina
``överfiskar'' i tonfiskarna. En enda kunde
väga 80 kilo! Tonfiskarna var blodtörstiga och
kunde massakrera ett stort antal panikslagna
guldmakriller inför besättningens ögon. Och när
blodet sjönk och virvlade i havet längs
flottkanten var hajen snart i antågande.


\subsection{HAJEN 2}


Till en början hade manskapet stor respekt för
hajen. Så fort en haj observerades kom alla på
fötter och rusade dit. Nackhåren reste sig och
sekunderna släpade sig fram alltmedan den
karaktäristiska hajfenan varskodde dess ankomst
i smidiga, fokuserade svängar.

Men hajen är oftast ointresserad av människor.
Och ingen haj är så intelligent att den förstår
att det finns människor i en båt eller på
en flotte.

Hajen är dock farlig när den drabbas av
matvansinne. Då hugger den besinningslöst efter
bytet -- men också i drivved som råkar flyta
förbi, eller i andra hajar! -- allt i ett
dånande skumbad av köttslamsor, blod och
saltvatten -- tills det hela plötsligt är över
och hajarna lojt driver därifrån.

Med tiden avtog manskapets respekt för hajen.
I en fotobildserie demonstrerar Heyerdahl hur
han i stjärtfenan drar upp en haj på flotten
efter att med bar hand frestat den med en
munsbit från flottkanten.

\columnphoto{fisk.png}{Hajen -- ganska harmlös}

\noindent
Många hajar ödslade sina sista krafter på att
sprattla och hugga vilt omkring sig på
flottdäcket. Men eftersom blodet från de dödade
hajarna bara lockade till sig fler fann alla
sig snart bäst i att bara ignorera dessa
buttra bestar.


\subsection{VATTEN ÖVER HUVUD TAGET:
  \newline KÄLLAN TILL ALLT LIV}


Hur skulle Heyerdahl och hans män få i sig
färskvatten under sin seglats, vars slutdatum
dessutom inte gick att fastställa?
Återigen stod de inför samma problem som de
flottburna polyneserna före dem.

I genomsnitt får
\makebox{Stilla havet}
\makebox{1 270 millimeter} regn per år -- något
mer än nederbörden i Storbritannien.
\makebox{Stilla havet} är dock enormt,
28\% av jordytan, med minst sagt lokala
variationer till följd.

Vatten kan tas med från land, till exempel
i tomma kalabasser. Förslutna bamburör med
vatten kan fästas under flotten där de skuggas
från solen och svalkas av
förbivindlande havsvatten.

Det medhavda vattenförrådet räcker längre om
man blandar med
\makebox{20-40\% saltvatten} innan man dricker.
Dessutom släcker bräckvatten törsten bättre
just på grund av dess salthalt.

Heyerdahl och hans män lärde sig under resan
ytterligare en metod: om de först badade på
morgonen och sedan lät saltvattnet långsamt
torka på deras kroppar så släkte allt sötvatten
de därefter drack törsten betydligt bättre.

Den stora tillgången på fisk och det lätta
fisket har räddat många skeppsbrutna, också
från att törsta ihjäl. Att fisken bebor
världshaven hindrar inte att den själv består
av just vatten, faktiskt i ännu högre grad än
vi människor. Kruxet är att fisken måste ätas
rå om inte vattnet ska
``förspillas'' vid tillredningen.

Heyerdahl skriver vidare att cocablad, om de
tuggas samtidigt som man dricker, gör det
möjligt att dricka även oblandat saltvatten
direkt från havet! Men ingen i besättningen
fick tillfälle att prova denna metod.


\subsection{SLUTET (?)}


\makebox{Kon-Tiki} avlöpte från hamnen
i Callao, Peru den
\makebox{28 april} 1947.

Den
\makebox{4 augusti} nådde flotten ön Angatau
i
\makebox{Franska Polynesien}. Detta var
expeditionens
\makebox{97:e dag}, så beräkningarna före
expeditionen besannades med kuslig exakthet.
Besättningen kunde dock inte sätta flotten
i land.

Istället krashade flotten tre dagar senare, den
\makebox{7 augusti} in i revet utanför den
obebodda holmen Raroia i ögruppen Tuamotu.
Här fick färden sitt slut. Besättningen hade då
färdats cirka
\makebox{6 980 kilometer} på
\makebox{101 dagar}, med en medelhastighet på
en och en halv knop eller
\makebox{2.8 kilometer} i timmen.

Heyerdahls projekt blev en världssensation och
hans böcker och filmer har lästs och setts av
miljoner. Han ledde efter
\makebox{Kon-Tiki} flera andra expeditioner av
vilka den kanske intressantaste är hans
arkeologiska expedition till
\makebox{Rapa Nui}, eller Påskön, 1955-1956.

På Påskön fick Heyerdahl se hur det gick till
när stenstatyerna hade skapats, transporterats
och blivit resta. Men polynesernas ursprung
förblir en olöst gåta. Moderna studier av
polynesernas DNA har varken kunnat bekräfta
eller vederlägga Heyerdahls teorier.
För polyneserna blev han dock en
hjälte.\articleendbox

\end{multicols*}

\begin{minipage}{\textwidth}

  \begin{multicols*}{3}

    \subsection{MER LÄSNING}

    Heyerdahls bok om
    \makebox{Kon-Tiki}-expeditionen finns på
    svenska i flera utgåvor, format och
    versioner. Endast ett urval finns med
    i listan nedan. Enligt artikelförfattaren
    är utgåvan från 1949 bäst.

    Heyerdahls dokumentärfilm
    \makebox{\textit{Kon-Tiki}} kom ut 1950 och
    belönades med en Oscar året därpå.

    Spelfilmen
    \makebox{\textit{Kon-Tiki}} (2012) av
    \firstmention{Joachim Rønning} och
    \firstmention{Espen Sandberg}
    innehåller starkt dramatiserade scener men
    berättar i stort det
    verkliga händelseförloppet.

    Se även artikeln
    \emph{Tahiti Nui och det försvunna imperiet}
    och lästipsen där.

  \end{multicols*}

  \vspace{\baselineskip}

  \nocite{*}
  \setlength{\bibitemsep}{0.5\baselineskip}
  \renewcommand*{\bibfont}{\scriptsize}
  \printbibliography[heading=none,keyword={kon-tiki}]
\end{minipage}

%%%% KON-TIKI ENDS HERE

\newpage

%%%% K2 BEGINS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/k2/}}

%% splash screen
\begin{figure}
  \includegraphics[width=\textwidth]{k2.png}
  \captionsetup{font={scriptsize,bf},
                skip=7pt,
                justification=raggedright,
                singlelinecheck=off}
  \caption{K2: 8 611 lika vackra som dödliga meter.}
  \vspace{\baselineskip}
\end{figure}

\label{k2}

%% title
\section{DET GRYMMA BERGET}

%% tag line
\begin{center}
    Om man någonsin har funderat på
    \newline att bestiga K2
    \newline -- man tänker såhär, \emph{kanske} --
    \newline då ska man \underline{inte} göra det!
\end{center}

%% credits
\noindent
\scriptsize
\begin{tabular*}{\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}
  Text: Emanuel Berg & första versionen juni 2016
\end{tabular*}
\normalsize

\begin{multicols*}{3}

\noindent
\lettrine[lines=2]{\textbf{2}}{ 99} klättrare
har lyckats ta sig till toppen av K2. Av dessa
har 77 -- en dryg fjärdedel -- fått sätta livet
till på vägen ner.

Som en jämförelse har
\makebox{536 personer} befunnit sig i yttre
rymden -- det vill säga tagit sig förbi
Kármánlinjen i thermosfären,
\makebox{100 km}
ovanför jordytan.
%% enligt Fédération Aéronautique Internationale

K2 -- klättrarnas berg,
\makebox{\textit{The Savage Mountain}} -- är med sina
\makebox{8 611 meter} lite lägre än
\makebox{Mount Everests}
världsrekord på
\makebox{8 848 meter}. Men K2 är ändå
både svårare och farligare att bestiga.

Sedan berget först blev bestiget 1954 har
endast den yppersta eliten av höghöjdsklättrare
återupprepat bedriften med livet i behåll.


\subsection{K SOM I KARAKORUM}


K2 är en del av bergsmassivet Karakorum
(``svart berg'') som nordväst om Himalaya är
den naturliga gränsen mellan Pakistan och Kina.
Avstånden i denna del av världen är dock
enorma: trots grannskapet mellan bergskedjorna
är det
\makebox{132 mil} mellan K2 och Everest. (Det
är
\makebox{128 mil} från Ystad till Haparanda.)

K2 ligger dock bland många andra höga berg.
Från dess fot är det en timmes vandring över
glaciären till
\makebox{Broad Peak} som på
\makebox{8 051 meter} ett annat av jordens
fjorton åttatusenmetersberg.

Karakorum uppstod när den indiska
kontinentalplattan brakade in i den
euroasiatiska. Det är världens yngsta
bergskedja: kantig, svårforcerad och alltjämt
växande, med
\makebox{15 cm} per år.


\subsection{GEOMETRI}


K2 ingick som det andra berget i en lantmätning
av Karakorum som britterna genomförde 1870.
Tanken var att lokala namn på sikt skulle
ersätta dessa beteckningar. Sålunda står det
i dagens kartböcker till exempel Masherbrum och
inte ``K1''.

Men till K2 hördes aldrig av något lokalt namn.
Kanske finns det inget: K2 ligger oländigt
till, bortom Baltoroglaciären. Berget är trots
sin höjd inte synligt från någon av de kända
boplatserna i norr eller från Askole, den
närmaste byn i söder.

Däremot finns det en lokal myt som säger att K2
är besjälat av en grym, människoätande guddom.


\subsection{VÄDERLYCKAN}


Vädret på K2 är rått och kallt. Det är
nyckfullt. På Everest brukar vädret vara
stabilt i början av maj. Snöstormarna är bistra
men kommer oftast på eftermiddagen.

Men om Everest ändå kan trotsa alla
väderleksrapporter och skapa sitt eget väder så
kan man undra vem som skapar vädret på K2!

Snöstormar reducerar sikten till ett par meter
och framkomligheten till noll. Lager av nysnö
ligger på lur tills lavinen sakta rullar med
allt större bredd. Jetvindar kan ta med sig en
hundrakilosklättrare ut i intet.

Kropparna påträffas sällan -- däremot
kroppsdelar, ibland årtionden senare, längre
ner, söndermalda av sten, snö och is.

\vfill
\columnbreak
Men busvädret blåser ibland bort och följs av
kristallklara, vindstilla dagar. Solen gassar
och temperaturen makar sig upp till behagliga
minus tjugo!


\subsection{VÄGEN NER}


Det goda vädret är lika förrädiskt.
Stormen vinner åter kraft.

Klättrare som redan befinner sig högt uppe på
berget blir fångar i sina tält av den piskande
vinden och den tunga snön. Tältduken slår som
en trumma och omöjliggör sömn.

På K2 är det vid dåligt väder uteslutet att
fortsätta mot toppen. Men det går inte heller
att vända ner!

Den höga höjden bryter dag för dag ner
klättrarnas sinnen och kroppar.
Letargin bemäktigar sig även det raskaste, mest
självsäkra replag.

Höghöjdssjuka kan drabba vem som helt, när som
helst. Klättrarnas kroppar kan knappast ta till
sig näring på så hög höjd och aptiten är
obefintlig. När fötterna är så svullna att de
måste pressas ner i klätterkängorna börjar
paniken krypa längs rygg och nacke.
Begynnande snöblindhet på
\makebox{8 000 meter} är en säker dödsdom.

Vid baslägret hoppades klättrarna på en
väderlucka, en period av någorlunda bra väder
för att då genomföra en snabb attack
mot toppen.

Nu sitter de istället sömnlösa i trånga tält
högt uppe på berget med svaga lår och tomma
blickar. Tragikomiskt nog hoppas de nu på samma
sak, en väderlucka, men den här gången för att
kunna rädda sina liv nerför berget.


\subsection{KRIG OCH KAPITALISM}


Sedan Pakistan efter
\makebox{9/11 2001} blivit ett tillhåll för
terrorister började turismministeriet anstränga
sig för att attrahera internationella
klättrare. Landet skulle inte bara förknippas
med extremism och krig.

Ett tillstånd att bestiga K2 kostar
\makebox{1 200 amerikanska} dollar. Till det
kommer mängder av andra utgifter. Men sen är
det
``bara'' att klättra!

Vid olyckor kan luftburen assistans fås mot
skälig ersättning. Den som förlitar sig på
sådant är dock ute i ogjort väder. K2:s höjd,
dess trånga, steniga yta och inte minst
jetvindarna omöjliggör
ofta helikopterevakuering.


\subsection{ACKLIMATISERINGEN}


Innan en klättrare kan genomföra ett toppförsök
måste kropp och hjärna tillvänjas den allt
tunnare luften ju högre upp det bär.

Sådan acklimatisering utförs genom att gradvis
klättra högre och högre, men alltid vända ner
innan krafterna helt sinar. På så vis tränar
klättraren också på att bestiga berget.

Det påskyndar och fördjupar acklimatiseringen
om klättraren lyckas övernatta på hög höjd och
även utföra arbetsuppgifter. Det finns ju ingen
brist på saker att göra: fasta rep att förankra
med is-, snö- och stenbultar, tältläger att
resa, samt proviant och utrustning att bära
mellan lägren.

Någonstans i mitten av förberedelserna är
klättraren behjälpt av att vända ner, inte bara
till baslägret utan ännu lägre, ner under
trädgränsen. Här kan kroppen återhämta sig
helt. Den uppnådda nivån av acklimatisering går
inte förlorad utan befästs tvärtom med kroppens
återvunna krafter. Men när återhämtningen är
klar kommer kroppen snart att vänja sig vid mer
syre, så då ska klättraren redan vara på väg
upp igen. (I Himalaya går trädgränsen vid
\makebox{4 200 meter}; i Karakorum
något lägre.)


\subsection{TJOCKT BLOD}


Acklimatisering innebär snabbare andhämtning
och fler röda blodkroppar. Bieffekten är högt
blodtryck eftersom hjärtat pumpar runt mer
trögflytande blod. I sin tur kan det leda till
stroke eller höghöjdssjuka: ödem, med
vätskeansamling i lungorna och/eller hjärnan.

Höghöjdssjuka är snabbt dödlig. Det enda sättet
att bota den är att bege sig ner direkt.
Den kan drabba alla, även veteraner som
tidigare inte haft några problem att vistas på
hög höjd.


\subsection{BELÄGRA BERGET}


Att bestiga ett berg i
\emph{expeditionsstil} innebär att uppföra ett
antal läger längs den utvalda rutten.
Trångboddheten på K2 samt lavin- och
stenrasrisken gör det emellertid extra svårt
att etablera och underhålla tältlägren.

I expeditionen bidrar alla klättrare efter
förmåga, på olika delar av berget. Kocken och
läkaren huserar i baslägret medan klättrarna
successivt löser sina logistiska problem längs
bergskammarna och i tältlägren
mellan etapperna.

De starkaste klättrarna är inte alltid de
starkaste rent fysiskt eller de tekniskt mest
skickliga. Istället gäller det att lyckas bäst
med sin acklimatisering till höghöjdslivet.

\columnphoto{camp-four.png}
            {Camp IV, 7 900 meter.\newline
              Det låter svårt\newline
              att ``etablera läger'' på K2\newline
              -- vilket det också är --\newline
              men resultatet är ändock\newline
              ett fåtal förankrade tält.}

\noindent
Därför arbetar sig vissa klättrare stadigt allt
högre upp medan andra utför underhålls- och
logistikarbete lägre ner, på höjder där de
fortfarande är funktionella.

Allt för att de för dagen bästa klättrarna ska
kunna uppnå en position på berget, någotsånär
hydrerade och utsövda, varifrån de så fort
väderleken tillåter utför attacken mot toppen.

På tillbakavägen ska de slutkörda
toppklättrarna, efter en kopp te för vätska och
värme, bara kunna tumla in i sträckta tält och
torra sovsäckar.


\subsection{TUR PÅ TUREN}


Vädret är helt avgörande för om ett toppförsök
ska ha utsikter att lyckas. Men det finns fler
slumpvariabler än så.

Höghöjdssjuka kan utan förvarning drabba den
mest erfarna alpinist.

Att kunna läsa snön är ingen garanti mot
laviner och stenras. Istorn som kristall för
kristall växt fram under årtionden rasar förr
eller senare av sin egen tyngd. Och under tunna
lager av snö döljer sig sprickor i glaciären:
falluckor rakt ner i schaktdjupa,
labyrintiska grottsystem.


\subsection{PROFESSOR DESIO}


De första som nådde toppen av K2 var ett
tvåmannareplag från
\makebox{1954 års}
italienska mastodontexpedition.

Ledare för expeditionen var geologen
\firstmention{Ardito Desio}, en omstridd,
outtröttlig vetenskapsfanatiker, men också en
djärv och kreativ upptäcksresande.

Professor Desio -- han insisterade på att
titeln alltid skulle användas -- dog 2001, vid
\makebox{104 års} ålder.

Sinnebilden av en expedition från 50-talet är
ett enormt, nationellt prestigeprojekt, allt
i en oöverskådlig logistisk härva med tusentals
personer. Projektet planeras i minsta detalj
och genomförs med militärisk nit.

\columnphoto{desio.png}
            {Professor Desio vid K2}

\noindent
Från de före detta rustningsindustrierna
levereras allsköns klätterpinaler: stegar,
skruvar, stegjärn, säkerhetskrokar och
vinschar. Därefter paketeras allt hekto för
hekto för att göra resan, till sjöss och på
tåg, på elefant- och människoryggar, över
floder på rangliga repbroar och uppför smala
klipphyllor som vindlar sig upp längs
bergsväggen. Alltihop översett av ett ständigt
närvarande vetenskapsgeni vars tilltal och
manér snarare är fältmarskalkens.

Ingenstans stämmer denna schablonbild bättre än
på Italiens och Professor Desios expedition
till K2. Här höll logistiken på att slå knut på
sig själv: tillslut anlitades bärare, men inte
för att forsla läger- eller klätterutrustning
inför själva bestigningen, utan för att bära
\emph{mat} åt alla bärare!


\subsection{PÅ FALLREPET}


Vid tiden för Professor Desios expedition till
K2 var Italien en av de stora klätternationerna
i världen. De andra stormakterna var övriga
Alpländer -- Frankrike, Schweiz, Tyskland och
Österrike -- samt Storbritannien och i någon
mån USA.

I andra avseenden hade Italien dock problem.
Landet var politiskt splittrat i två läger
mellan kommunister -- militanta socialister och
ateister -- och de konservativa
i kristdemokraterna.

Andra världskriget hade dessutom, förutom alla
enskilda tragedier lämnat Italien med skamfilat
rykte och skakad självbild.

De koloniala äventyren som enligt
\textbf{Benito \makebox{``Il Duce''} Mussolini}
skulle återupprätta det romerska
\makebox{\textit{mare nostrum}}
\makebox{(vårt hav)} hade stött på patrull
varje gång. Tyskarna hade fått ingripa och reda
upp den röra som italienarna kunde skapa men
inte bemästra.

Det italienska fascistiska ledarskapet insåg
tillslut vart världskriget barkade och avsatte
\makebox{Il Duce}. Detta blev droppen för
tyskarna som ockuperade hela landet.

Italiens förnedring var total. Det hjälpte inte
att kommunistpartisaner 1945 lyckades gripa
\makebox{Il Duce} under hans flykt till
Franco-Spanien varvid han och hans entourage på
ett femtontal personer ställdes mot väggen.

Det hade nu gått nästan ett årtionde.
Kunde Professor Desio återupprätta den
italienska äran och elektrifiera hela nationen
med en djärv attack mot toppen av K2?


\subsection{ETT SKAPLIGT MANSKAP}


Många italienska klättrare ville delta
i expeditionen. Professor Desio satte igång att
gallra fram sitt manskap.

Processen innefattade mentala såväl som fysiska
prövningar i Alperna. De klättrare som
genomgick strapatserna men förblev stoiska
trots åverkan och trötthet fick de
högsta omdömena.

Denna metod att snabbt identifiera de starkaste
i en stor grupp av kandidater hade dock
nackdelen att ingen hänsyn togs till hur väl
klättrarna skulle samarbeta och komma överens
under resan och uppför berget.
Under uttagningen hade kandidaterna inga
kollegor utan bara konkurrenter.


\subsection{PYRAMIDSPELET}


När en expedition lyckas placera ett replag på
toppen av ett tidigare obestiget berg brukar
den största anledningen inte vara någonting
unikt för expeditionen som sådan eller ens
särskilt tursamma väderförhållanden uppe
på berget.

Framgången beror snarare på de kollektiva
erfarenheterna från alla tidigare försök.
En efter en har dyrköpta lärdomar fallit på
plats som pusselbitar i ett pussel som nu
tillslut kan läggas färdigt.

Dessa erfarenheter kan vara av allmän art, till
exempel hur en klättrare ska maximera sin
acklimatisering.

Men det kan också vara mycket specifika
insikter från just det berget. Vilken bergskam
är framkomlig? Var ska tältläger upprättas där
de inte hotas av fallande stenar från klättrare
högre upp?


\subsection{JÄRNKORSET}


Under mellankrigstiden hade en revolution ägt
rum i klättervärlden. Den hade sitt säte
i alpländerna. Här hade industrialismens
stålbad hunnit ikapp även bergsklättringens
makfulla lunk.

För att forcera Alpernas mest tekniskt krävande
passager hade ett brett spektrum av
specialutrustning tagits fram, allt i skinande
stål. Det var karbinhakar, säkerhetskrokar,
stegjärn, hissanordningar och stegar samt
skruvar som kunde förankra rep i snö, is
och sten.

I slutet av 30-talet hade denna utrustning
öppnat dörren för helt nya, ännu mer våghalsiga
och spektakulära prestationer.

Endast den brittiska klättervärlden förhöll sig
kallsinnig till nymodigheterna. Här betraktades
vissa av ``utmaningarna'' i Alperna snarare
som självmordsförsök.

När alpvärldens klättrare ändå gav sig i kast
med dem kände inte britterna igen sin egen
klätterfanatism. Istället tycktes de se den
\emph{politiska} fanatism och nationalism som
i olika former bemäktigat sig kontinenten.

Delvis hade britterna inte förstått den nya
utrustningens möjligheter; delvis hade de rätt.
Men så kom världskriget emellan.


\subsection{TUNN LUFT}


Det är i synnerhet den tunna luften på hög höjd
som skiljer ett åttatusenmetersberg från
bergsklättring på lägre höjd.

``Tunn luft'' innebär ett färre antal
syremolekyler per given enhet gas, en
konsekvens av jordens dragningskraft.

Här börjar man omedvetet att andas snabbare för
att kompensera att varje andetag tillför
kroppen otillräckligt med syre.

Men utan acklimatisering slås ändå hela
systemet ut inom loppet av några minuter.
Därefter följer medvetslöshet och död.

Med acklimatisering kan de negativa effekterna
som bäst uthärdas några dagar.

Det är därför som höghöjdsklättring ställer
lika hårda krav på fysisk och mental
uthållighet som på tekniska färdigheter med
rep, stegjärn och isyxa.


\subsection{O\textsubscript{2}}


En klättrare kan genom att klättra med syrgas
ta med förhållanden som råder flera tusen meter
ner upp i dödszonen, över
\makebox{8 000 meter}.

När
\firstmention{John Hunts} brittiska expedition
1953 besteg Everest använde hela manskapet
syrgas från och till, inte bara de två
klättrarna som blev de första att nå toppen.
Teknologin hade nått den punkt att syrgas var
praktiskt användbart.

På K2 däremot är det svårare att använda
syrgas. Skälen är desamma som varför det är
svårare att bestiga K2 än Everest. Det är ett
oländigt, trångt berg av sten, snö och is, med
dolda sprickor (krevasser) och ett nyckfullt
väder som desorienterar och stänger inne
klättrarna, som pinar dem med kastvindar och
bombarderar dem med stenar och isblock eller
begraver dem i stora snöskred.


\columnphoto{hillary-norgay.png}
            {De mest nöjda syrgaskunderna,
             historiskt sett: Edmund Hillary
             och Tenzing Norgay efter att ha
             besegrat Mount Everest, 1953.
             ``Engelsk luft'' som sherpas
             kallade den.}


\subsection{DE VILDA STREJKERNA}


Att klättra med syrgas innebär att expeditionen
medför en båtlast av lådor fulla med
syrgastuber, ansiktsmasker och regulatorer (som
kontrollerar tillflödet genom masken och ner
i lungorna).

Utrustningen transporteras därefter till
baslägret och berget. Lådorna surras på ryggen
av bärarna, i det här fallet pakistanska bönder
som lämnat sina tegar under den mest intensiva
jordbruksperioden eftersom transport av
utlänningarnas utrustning trots allt betalar
sig mer.

För att något utöka sina magra arvoden brukar
bärarna ställa till med sittstrejk någonstans
mitt mellan utfartsbyn och bergsfoten.
Gärna i ett extra svårforcerat stenmassiv eller
mellan två rangliga repbroar!

En del västerlänningar blir chockade och sårade
av detta, i synnerhet de som ansträngt sig för
att behandla bärarna med yrkesmässig respekt.

Men i de flesta fall är det heller inte något
sådant som ligger bakom. Bärarna vill bara
förtjäna några extra rupier med strejken
som förhandlingsvapen.

Det finns historier om amerikanska klättrare
som gormat, vevat på armarna och inför storögda
bärare hotat tända eld på buntar med
dollarsedlar om inte karavanen kommer
på fötter.

Men sådan dramatik brukar inte vara av nöden.
Istället blåses strejken av så fort ett rimligt
antal rupier bytt ägare.


\subsection{KLÄTTERNOTAN}


1939 års amerikanska expeditionen till K2
kostade
\makebox{9 000 dollar}. Detta var före
syrgasens tid.

Efter andra världskriget genomfördes
ytterligare en amerikansk expedition 1953 vars
nota landade på
\makebox{30 958 dollar} och
\makebox{33 cent}.

Inte heller denna gång använde klättrarna
syrgas. Men inte av dogmatiska eller sportsliga
skäl: det översteg helt enkelt deras resurser
och logistiska förmåga.

Professor Desios expedition kostade motsvarande
\makebox{108 000 dollar}. Här användes syrgas
med stor framgång.


\subsection{HERTIGEN AV ABRUZZERNA}


\firstmention{Luigi Amedeo}, hertig av
Abruzzerna, var en äventyrlig aristokrat som så
tidigt som 1909 gjorde en rekognocering av K2.

På avstånd tycktes K2 med sina symmetriska,
raka konturer erbjuda förvisso livsfarlig men
ändå rättfram klättring mot toppen.

Men i takt med att K2:s stenmassiv fyllde ut
okularet i hertigens tubkikare insåg han att
dessa fina linjer i själva verket bestod av
sammanpressad och krossad sten, huller om
buller, överdraget av oformlig is och täckt av
djup snö.

Amedeo återvände förvissad om att K2
var obestigbart.

\columnphoto{amedeo.png}
            {Luigi Amedeo di Savoia --
             aristokrat och äventyrare, en
             gångbar kombination då som nu.
             1899 fick dock hans kamp mot
             Nordpolen en ensidig utgång.}


\vfill
\columnbreak
\subsection{MARIO PUCHOZ}


1954 var italienarna desto mer segervissa när
de enträget arbetade sig upp längs den minst
svåra leden, abruzzikammen, mycket riktigt
uppkallad efter hertigen.

Den första motgången för italienarna lät inte
vänta på sig. Under arbetet med att slå
\makebox{läger två} på
\makebox{6 000 meter} drabbades
\firstmention{Mario Puchoz} av lungödem.

\columnphoto{mario.png}
            {Mario Puchoz -- död 1954 på K2,
             36 år gammal.}

\noindent
Många insisterade på en vilodag för att hedra
Puchoz och prata om det som hänt.
Men
\makebox{Professor Desio} ville skingra alla
tankar på döden och kommenderade upp sina
klättrare igen efter en kort ceremoni.


\subsection{TOPPA LAGET}


Redan under uttagningen av manskapet hade
klättrarna ställts mot varandra.
Under expeditionen kom de bara att förbrödras
i antipati mot Professor Desio och hans
fjärrstyrning av expeditionen
nerifrån baslägret.

Ibland gjorde klättrare uppror i det lilla,
till exempel genom att låtsas som om radion
trilskades för att slippa rapportera och motta
nya order.

Men det var inte alla som gjorde uppror.
\firstmention{Achille Compagnoni} tillhörde
snarare Professor Desios beundrare.
Tillsammans med
\firstmention{Lino Lacedelli} valdes han till
topplaget: de bäst lämpade klättrarna
i hela expeditionen.

Compagnoni och Lacedelli skulle positionera sig
i attacklägret. Där skulle de invänta
syrgastuber och sedan, närhelst vädret tillät
sätta fart mot toppen.


\subsection{WALTER BONATTI}


Det var dock en öppen fråga om Compagnoni och
Lacedelli verkligen var de starkaste klättrarna
på berget. För bara ett stenkast längre ner på
abruzzikammen fanns
\firstmention{Walter Bonatti}, senare en av de
största fixstjärnorna på det
alpina firmamentet.

Men 1954 låg det fortfarande i framtiden.
Bonatti själv låg utslagen i
\makebox{läger sju}.
Han hade drabbats av matförgiftning efter att
ha fått i sig ruttna sardiner.

Men Bonatti överkom sitt predikament genom att
tvinga is sig mat trots att blotta tanken var
motbjudande. Detta på
\makebox{7 500 meter}!


\subsection{NATTEN I DET FRIA}


När Bonatti tillfrisknat gav han sig i kast med
att transportera en last syrgastuber uppför
berget. Tillsammans med Bonatti klättrade
\firstmention{Amir Mehdi}, en
pakistansk höghöjdsbärare.

Syrgasen var det enda som saknades innan
Compagnoni och Lacedelli kunde börja klättra
mot toppen.

Efter att meter för meter ha kämpat sig uppför
bergskammen anlände Bonatti och Mehdi till
attacklägret på
\makebox{8 100 meter}.

Eller rättare sagt så nådde de den förväntade
platsen för lägret. För det fanns inget läger!

Utmattade kastade de av sig sin tunga packning
och började stappla omkring planlöst.
Mehdis förvirring var total. Bonatti hindrade
honom från att vandra iväg. För han förstod att
de varken hade krafter eller tid att klättra
ner igen i mörkret.

Men var var tältet? Och var var Compagnoni och
Lacedelli? Bonatti ropade efter sina landsmän.
Tillslut ekade svaret, någonstans ifrån, att
han skulle lämna syrgasen och bege sig ner.

Ursinnig fortsatte Bonatti att ropa genom
natten. Men det kom inga svar.
Samtidigt försökte han uppträda lugnt inför
Mehdi, vars vrede blev ännu större av
hans förvirring.

\columnphoto{trio.png}{
  Före K2: Breithorn, januari 1954.
  \makebox{Lino Lacedelli} i mitten och
  \makebox{Achille Compagnoni} till höger på bilden.
  Ett händelserikt år.}

\noindent
Efter en evighetslång natt i bitande kyla lyste
solen åter på K2:s sydöstsida. Bonatti och
Mehdi började klättra ner. Mehdi som klättrade
i vanliga armékängor kom att förlora alla
tio tår.


\subsection{DEN STORA POLEMIKEN}


Med syrgasen som Bonatti och Mehdi lämnat kvar
kunde Compagnoni och Lacedelli med förnyad
kraft kämpa mot toppen. Och de nådde den också
som de första i världen.

Längre ner på berget firade Bonatti tillsammans
med resten av expeditionen. I Italien mottogs
budskapet med eufori.

Men när expeditionens alla deltagare skulle
gratulera Compagnoni och Lacedelli väntade sig
Bonatti en ursäkt och förklaring till hans
ofrivilliga bivack på
\makebox{8 100 meter}.

\columnphoto{bonatti.png}
            {Walter Bonatti -- bäst,
             och därför motarbetad?
             Svårsmälta kontorsintriger på
             \makebox{8 000 meter}.}

\noindent
Men någon ursäkt kom aldrig. Istället blev
händelsen början på en halvsekellång fejd.


\subsection{K2 IDAG}


När dagens klättrare bestiger K2 använder de
betydligt färre mellanläger än vad som användes
av pionjärexpeditionerna.

De första klättrarna kände helt enkelt inte
berget tillräckligt väl för att våga klättra
längre sträckor. Utveckling av
klätterutrustning har dessutom möjliggjort
snabbare klättring.

Idag är anfallslägret nästan alltid läger fyra,
på
\makebox{7 800 meter}.


\subsection{DET TUNGA LASSET}


Vid expeditioner till Everest brukar
\emph{sherpas} anlitas för att bära utrustning,
slå läger samt sätta upp fasta rep vid
speciellt svåra partier. De bryter även spår
och assisterar under toppförsöket.

Till K2 brukar istället anlitas låg- och
höghöjdsbärare från Pakistan, så kallade
\emph{Low} och
\emph{High Altitude Porters}.


\subsection{Low Altitude Porters}


LAPs fyller först stora tunnor med proviant och
utrustning. Därefter surras tunnorna på
träställningar som bärs som ryggsäckar.
Enligt facket får vikten inte överstiga
\makebox{25 kg}.
Vandringen är tre mil.

På K2 brukar LAPs vara så kallade baltíbärare,
\emph{baltí} som i Baltístan.

Varje sommar arbetar runt
\makebox{120 LAPs} på expeditioner på väg till
och från K2. Här kommer inga jeepar fram.
Mulor hade varit betydligt dyrare än LAPs.
Men dagslönen per LAP, nio dollar, är ändå tre
gånger så mycket som den typiske pakistanske
arbetaren tjänar.

När västerlänningar även ger sina LAPs kängor,
solglasögon och strumpor bjuds samma utrustning
snabbt ut på bazaaren alltmedan bärarna lommar
på i sin vanliga utstyrsel.


\subsection{HUNZATIGRAR}


Efter baslägret tar höghöjdsbärarna, HAPs, vid.
De deltar i belägringen av berget. De utför
allt slags arbete och klättrar ända upp till
toppen. Ibland kallas de
\emph{hunzatigrar} efter hemdalen Hunza på
\makebox{2 438 meter}.

Passande nog anser sig HAPs vara betydligt
högre stående än LAPs.

\columnphoto{laps.png}{Pakistanska låghöjdsbärare}

\noindent
HAPs fyller samma funktion på K2 som sherpas på
Everest. Men det anses allmänt att sherpas är
bättre -- bättre klättrare, men också mer
kamratliga och arbetsvilliga.


\subsection{SHERPAS}


Det är nuförtiden därför vanligt med sherpas
även på K2. Det är inte vilka sherpas som helst
utan essen, de som lärt känna
``sahibs'' redan på Everest och visat
sin duglighet.

Det heter ibland att sherpas är likvärdiga
klättrare, att de deltar i expeditionen på
samma basis som alla andra.

Men sherpas klättrar för att försörja sina
stora familjer. Deras ersättning är med
västerländsk måttstock ynklig, i synnerhet om
riskerna beaktas.

I Nepal är måttstocken emellertid en annan.
En lyckad bestigning av Everest kunde 1996 ge
en erfaren sherpa
\makebox{2 250 dollar} -- mer än
\emph{femdubbelt} medelårslönen i Nepal.

På K2 är en typisk bonus tusen dollar om
klättraren som anlitat sherpan når toppen.
Det vill säga
\makebox{8 159 SEK} för toppen av ett berg som
tar livet av en fjärdedel på vägen ner.

Sherpas förväntas utöver allt arbete utföra de
mest riskabla och utsiktslösa räddningsförsök
så fort en
``sahib'' saknas.

Allt detta hindrar inte att sherpas själva
uppskattar klättring, äventyr och den livsstil
och status som kommer i utlänningarnas tjänst.


\subsection{BERGSFOLKET}


Sherpas är ofta de överlägset bästa klättrarna
på berget.

Delvis beror det på deras uppväxt och liv på
och kring bergen. Men sherpas har även rent
genetiska fördelar. Det viktiga sherpaområdet
\makebox{Namche Bazaar} ligger på
\makebox{3 440 meter}.
(Artikelförfattarens Uppsala ligger på
\makebox{15 meter}.)

Sherpas har snabbare blodcirkulation, större
blodkärl och en naturligt snabbare
andningstakt även i vila. De har effektivare
lungor och effektivare röda blodkroppar (men
inte
\emph{fler}).

Sammantaget en mycket bättre syreupptagning men
utan ökad risk för blodproppar och förlamning.


\subsection{VEM ÄR VEM I MYTOLOGIN}


Sherpa är inget yrke utan en etnicitet.
De beskrivs som arbetssamma, gladlynta och
vidskepliga; selektivt fromma buddister med
stort mod och fysisk styrka.

Deras folkspillra är en av många i dagens
Nepal där de
\makebox{150 000 sherpas} uppgår till mindre än
1\% av befolkningen. Språket är besläktat
med tibetanskan.

Men det råder delade meningar om vilka som är
``riktiga'' sherpas!

Sherpas har blivit en ansedd och ekonomiskt
stark grupp, återigen relativt nepalesen
i gemen. Och det är just genom klättring som
de uppnått sin ställning. Så nu vill alla
vara sherpa!

Men kinkeriet beror också på motsattsen,
nämligen
\emph{fattigdomen} och den nästan totala
bristen på materiella statussymboler i sherpas
samhällen. När ytterst få kan hävda sig ens med
ett korrugerat plåttak eller en eldriven moped
blir annan, osynlig status desto viktigare.

Sålunda anser vissa att de riktiga sherpas är
de som kan räkna sina anfäder till de äldsta
och mest prestigefyllda sherpaklanerna.

Andra anser att en sherpa är en bergsklättrare
som blivit accepterad som like av
övriga sherpas.

Ytterligare andra anser att
\emph{alla} är sherpas som professionellt
bistår utländska klätterexpeditioner!

Man kan ju undra exakt vilka det är som
tycker vad...


\subsection{POISK}


På syrgasmarknaden finns idag framförallt
ryska och brittiska märken. Då med
tillhörande utrustning.

Ryska
\textit{Poisk} levererar en robust lösning som
dessutom är lätt: en fyraliterstub väger
\makebox{3.5 kg}. Det finns en andningsmask
ursprungligen framtagen för jaktpiloter samt
en regulator för att ställa in tillflödet.

\columnphoto{poisk.png}
            {Syrgas från Poisk -- en rysk,
             idiotsäker lösning.
             \emph{Poisk} som på ryska
             är engelskans
             \emph{quest}.}

\noindent
Det ryska systemet är dock ineffektivt i så
motto att syrgasen konstant flödar när systemet
är på, även när klättraren andas ut och allstå
inte behöver luft överhuvudtaget.

Därför har britterna tagit fram olika lösningar
som bara ska tillföra syrgas vid inandning och
behov, eller
\textit{just in time}.

Problemet med JIT-systemen har varit att de
inte är tillräckligt pålitliga. På
\makebox{8 000 meter} är det desto mer
illavarslande när det gäller en sådan vital del
av utrustningen.

Av det skälet har det ryska systemet alltjämt
stor spridning.


\subsection{TOPPFEBER}


Det kallas
\emph{toppfeber} när erfarna klättrare drabbas
av tunnelseende: utan att blinka bryter de mot
sina egna regler, allt för att fortsätta
mot toppen!

Här kan mycket kreativa rationaliseringar
uppstå. Till exempel att kartan, klockan och
kompassen alla är defekta, dessutom
i maskopi. Att tiden ohjälpligt håller på att
rinna ut stämmer lyckligtvis bara för platsen
som kompassen och kartan felaktigt anger som
klättrarens position!

Eller så kan tankarna låta så här:
\textit{Alla andra fortsätter ju att klättra.
        Varför ska just jag vända om?
        Och varför just nu i så fall? Jag kan
        i alla fall klättra en halvtimme till,
        sen får jag se...}

För varje steg i den tunna luften bryts kroppen
ner fysiskt såväl som mentalt.
Klättrare stänger ute tröttheten, undertrycker
instinkten att vända om. Istället uppstår en ny
instinkt:
\textit{höger stegjärn, repet, vänster, yxan,
        andas, höger, repet ...}
Utmattningen har bit för bit tagit knäcken på
alla andra fysiska och mentala processer.
Det enda som återstår är ramsan av
rörelser.
\textit{Vända om? Varför då?}


\subsection{TOPPEN AV ISBERGET}


Det sista hindret mellan läger fyra och toppen
av K2 är en en travers, en sidledsförflyttning
på
\makebox{300 meter} längs den
platta bergväggen.

Fasta rep är en klen tröst för den nervsvage:
rakt ovanför hela avsnittet hänger
ett gigantisk istorn sprunget ur en glaciär!
Det är seraken,
\emph{the serac}, som lutar ut från bergsväggen
och när som helst hotar att störta ner.

\columnphoto{serac.png}
            {Långsam klättring trots goda
             skäl till motsatsen}

\noindent
För den som inte blivit avskräckt av detta
leder traversen vidare in i en smal passage, en
flaskhals. Här får det bara plats en klättrare
i taget. Trafikstockningar uppstår i ett
kritiskt, svårt parti.

Fasta rep är praktiska för den som inte
förmår friklättra, det vill säga raka sig upp
med stegjärn och en isyxa i varje hand.


\subsection{MORGONSTUND}


Att få en tidig start mot toppen är en stor
fördel. Klockan
06.30 är det tillräckligt ljust för
morgonpigga klättrare. Vädret är ofta lugnt.
Temperaturen har inte hunnit stiga så
lavinrisken är mindre.

Nattklättring på vägen ner däremot är något som
även de mest machoistiska klättrarna
helst undviker.

På K2 finns det många försenande
omständigheter. Kroppen och hjärnans alla
förmågor är nedsatta av den tunna luften.
Att få på sig kängorna tar en halvtimme; efter
det är man dödstrött.

De flesta som dukar under gör det på vägen ner.
Krafterna tar slut och mörkret smyger sig på.
Berget har redan besegrat klättraren, nu
kommer bestraffningen.


\subsection{2008}


I augusti 2008 dog elva klättrare på K2.

Ett stort antal expeditioner hade strålat
samman i
\makebox{läger fyra}. Det var idel små och
medelstora expeditioner förutom
\makebox{\textit{Flying Jump}}, den stora
expeditionen från Sydkorea.

Med modern teknologi kan vädret på K2 med
någon precision förutses tio dagar in
i framtiden. Nu ville alla använda samma
väderlucka för att nå toppen.


\columnphoto{strang.png}{
  \emph{The summit bid is delayed}\newline
  \emph{because people are wandering around:}\newline
  \emph{where is the gear?}\newline
  \emph{where is the equipment?}\newline
  \vspace{\baselineskip}
  \hfill -- Fredrik Sträng,\newline
  \hfill internationella expeditionen,\newline
  \hfill K2, 2008}


\noindent
Det bestämdes att i praktiken slå ihop
expeditionerna och genomföra
toppförsöket tillsammans.

Det saknades fortfarande fasta rep förbi
traversen och genom flaskhalsen. Fasta rep har
tidigare inte ansetts obligatoriska vid
expeditioner till K2. Men 2008 tycktes alla
förutsätta att de skulle finnas. Därför fick
de starkaste klättrarna från varje expedition
(läs: sherpas) bilda förtrupp och sätta upp rep
för de andra, som klättrade tätt inpå.

Reparbetet fortlöpte från
\makebox{läger fyra} längsmed traversen och in
i flaskhalsen. Men där tog repet slut! Hela
följet körde fast, tätt packade rygg i rygg.

Här föll
\firstmention{Dren Mandić}, Serbien, mot sin
död när han för ett ögonblick hakade av sin
säkerhetskrok från det fasta repet.
\firstmention{Jehan Baig}, en HAP från
Pakistan, föll också när han och några kamrater
försökte transportera Mandićs kropp tillbaka
till läger fyra.

Klättrarna i flaskhalsen visste då bara att
Mandić hade fallit och att andra skyndade till
undsättning. De bestämde sig för att
forsätta klättra.

Längre ner lösgjordes rep som skickades upp för
att täcka den sista biten. Allt i den
snigelfart som
``råder'' på
\makebox{8 000 meter}.

\vfill
\columnbreak
Tillslut kunde ett stort antal klättrare baxa
sig upp på toppen.


\subsection{LUGNET FÖRE STORMEN}


Eufori rådde med fotografering framför sträckta
flaggor. Fumliga sattelitsamtal fick på tråden
desto mer återhållsamma fruar och flickvänner
på andra sidan jordklotet.

Men när solen gick ner gick det upp för
klättrarna hur försenade de hade blivit.

Att klättra nerför K2 längs ett fast rep
i beckmörker är något som erfarna
höghöjdsalpinister ror i land om nöden
så kräver.

Men ett snöras hade omärkligt dragit med sig
det fasta repet, alltmedan karnevalstämningen
ebbade ut på toppen.


\subsection{GUDARNA TÖRSTA}


\firstmention{Rolf Bae}, Norge, träffades på
vägen ner av delar av seraken. Den skulle rasa
flera gånger.

Bae hade vid trafikstockningen i flaskhalsen
bestämt sig för att inte kämpa vidare mot
toppen. Det gjorde däremot hans fru,
\firstmention{Cecilie Skog}, som Bae sedan
inväntade. När han försvann i djupet
klättrade Skog bara några meter därifrån.
Någonstans fann hon kraft att fortsätta ner.

Fransmannen
\firstmention{Hugues D'Aubarede} föll under
nattklättringen ned.

\firstmention{Karim Meherban}, Pakistan,
\firstmention{Gerard McDonnell}, Irland,
sydkoreanerna
\firstmention{Kyeong-Hyo Park},
\firstmention{Hyo-Gyeong Kim} och
\firstmention{Dong-Jin Hwang} samt nepaleserna
\firstmention{Jumik} och
\firstmention{Pasang Bhote} blev även de offer
för seraken.


\subsection{ALBERTO ZERAIN}


2008 fanns på K2 även den baskiske
soloklättraren
\firstmention{Alberto Zerain}. De flesta på K2
det året var erfarna klättrare. Men Zerain
klättrade så bra att till och med sherpas
förundrat sökte varandras blickar.

Zerains färdigheter möjliggjorde en annan stil.
Istället för cirkusen där ansvar och
aktiviteter skulle delas och planeras om
vartannat så litade Zerain till sina
egna krafter.

Han klättrade i
\makebox{\emph{alpin stil}}, utan syrgas och
med tunnare rep:
\makebox{5 mm} i diameter istället för vanliga
\makebox{8 mm} för fasta rep.

Zerain gjorde sig aldrig beroende av att
sherpas skulle förbereda berget åt honom.
Tvärtom så hade Zerain förberett sig själv
för berget.

Snabbhet, enkelhet och beslutsamhet var hans
vapen snarare än socialt myspys och
komplicerade planer som K2 ändå kullkastade med
kuslig nonchalans.

Senare, i Europa, frågade en journalist om
Zerain kunde tänka sig att bestiga K2 igen,
trots det som hade hänt hans kollegor 2008.

Zerain gjorde då en häftig gest och sträckte
upp huvudet för att speja ut genom fönstret --
som om K2 hade stått där, precis utanför!
I tanken var han redan på väg.\articleendbox

\end{multicols*}

\def\imgzoom{0.5}
\begin{tabular*}{\textwidth}{c c}
  \includegraphics[width=\imgzoom\textwidth]{zerain.png} & \includegraphics[width=\imgzoom\textwidth]{k2-north.png} \\
  \\
  \textbf{Alberto Zerain -- ensam är snabb}              & \textbf{K2:s nordsida}
\end{tabular*}

\vfill

\begin{minipage}{\textwidth}
  \begin{multicols*}{3}

    \subsection{MER LÄSNING}

    \firstmention{Ed Viesturs} bok från 2010
    ger den bästa helhetsbilden och är mest
    trovärdig i detaljfrågor. (Viesturs blev
    2004 den första amerikan att bestiga
    världens alla åttatusenmetersberg; på
    K2 stod han 1992.)

    Den klassiska boken från en enskild
    expedition är
    \firstmention{Robert Bates} och
    \firstmention{Charles Houstons}
    skildring av
    \makebox{1953 års}
    amerikanska expedition.
    Deras äventyr har blivit sinnebilden för
    hur gentlemän beter sig på
    ett berg.

    \firstmention{Franc Roddams} film
    \textit{K2} (1991) innehåller maffiga
    klätterscener till käck 80-talsmusik.

    \firstmention{Nick Ryans} dokumentär
    \textit{The Summit} (2011)
    skildrar händelserna 2008. Dessa har
    avhandlats i nästan lika många böcker som
    överlevare. Av de böcker som
    upptas nedan rekommenderas åter Viesturs
    (som dock inte var där då); övriga är förvisso
    underhållande men erbjuder ingen ny
    infallsvinkel. Själva förloppet har Ryan
    täckt i sin film.

  \end{multicols*}

  \vspace{\baselineskip}
  \nocite{*}
  \setlength{\bibitemsep}{0.5\baselineskip}
  \renewcommand*{\bibfont}{\scriptsize}
  \printbibliography[heading=none,keyword={k2}]

\end{minipage}

\newpage

\begin{minipage}{0.95\textwidth}

  \titleformat{\subsection}{\sffamily\centering}{}{0pt}{}
  \setlength{\parindent}{0pt}
  \setlength{\parskip}{\baselineskip}


  \subsection{PIONJÄRERNA}
  \label{pionjärerna}

  Pionjärexpeditionerna mot toppen av K2 är
  fåtaliga men desto mer mytomspunna.
  Varje expedition har gett viktiga bidrag till
  alpinismens utveckling och till kunskapen om
  K2, något som kom väl till pass när berget
  tillslut besegrades.

  \begin{center}
    \begin{minipage}{\textwidth}
      \colorbox{light-gray}{
        \parbox{\textwidth}{
          \begin{tabular}{c l l c c c}
            \textit{år} & \textit{ledare}       & \textit{land} & \textit{kostnad} & \textit{döda} & \textit{höjdrekord} \\
            1902        & Aleister Crowley m fl & UK m fl       & ?                & 0             & 6 525 m             \\
            1909        & Luigi Amedeo          & Italien       & ?                & 0             & 6 250 m             \\
            1938        & Charles Houston       & USA           & ?                & 0             & 8 000 m             \\
            1939        & Fritz Wiessner        & USA           & \$151,999        & 4             & 8 411 m             \\
            1953        & Charles Houston       & USA           & \$276,111        & 1             & 7 800 m             \\
            1954        & Ardito Desio          & Italien       & \$956,069        & 1             & toppen,\newline 8 611 m \\
          \end{tabular}
      }}
    \end{minipage}
  \end{center}

  Kostnader i dagens penningvärde.

  Döda 1939:
  \makebox{Pasang Kitar},
  \makebox{Pasang Kikuli}, Pintso och
  \makebox{Dudley Wolfe}
  \setlength{\parskip}{0pt}

  1953: \makebox{Art Gilkey}

  1954: \makebox{Mario Puchoz}

\end{minipage}

\begin{center}
  \begin{minipage}{0.7\textwidth}
    \begin{center}
      \noindent
      \includegraphics[width=\textwidth]{wiessner.png}
      \newline
      \vspace{0.5\baselineskip}
      \noindent
      \scriptsize
      \textbf{
        Tysk-amerikanen
        \makebox{Fritz Wiessner} -- i tonåren en
        klippklättrare i världsklass,
        i tjugoårsåldern en djärv alpklättrare
        och 1939 ledare för expeditionen till K2
        -- en ledare längst fram och högst upp,
        som själv bröt leden genom snön och isen
        vid varje förflyttning. Omsorgsfullt hade
        han byggt upp en logistisk pyramid av
        läger, och tillsammans med sherpan
        \makebox{Pasang Dawa Lama} kom han också
        snubblande nära,
        \makebox{200 höjdmeter} från
        toppen, men de vände sedan
        \makebox{Dawa Lama} tappat sina stegjärn.
        Under nedstigningen fann Wiessner att
        hans oerfarna manskap övergivit lägren
        och klättrat ner; och istället för ett
        nytt toppförsök följde en helvetesfärd
        nerför berget utan mat eller vila.}
    \end{center}
  \end{minipage}
\end{center}

%%%% K2 ENDS HERE

%%%% K2 NEDSLAG BEGINS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/k2/nedslag/}}

\begin{minipage}{\textwidth}
  \label{k2-nedslag}

  \begin{multicols*}{2}

    \setlength{\parindent}{0pt}
    \setlength{\parskip}{\baselineskip}
    \titleformat{\subsection}{\sffamily\centering}{}{0pt}{}

    \subsection{NEDSLAG I K2:S HISTORIA}

    De flesta som har lyckats bestiga K2 har
    gjort det längs den minst svåra leden:
    Abruzzileden från sydsidan och Pakistan.

    Härifrån klättrade italienarna
    \firstmention{Achille Compagnoni}
    och
    \firstmention{Lino Lacedelli} i
    \firstmention{Ardito Desios}
    expedition när de 1954 blev de första att
    nå toppen.

    De första som besteg K2 från
    \emph{nordsidan} och
    Kina var japanerna
    \firstmention{Naoe Sakashita},
    \firstmention{Yukihiro Yanagisawa} och
    \firstmention{Hiroshi Yoshino}, 1982, under
    \firstmention{Masatsugo Konishi} och
    \firstmention{Isao Shinkai}.

    De första som besteg K2
    \emph{utan syrgas} var amerikanerna
    \firstmention{Louis Reichardt} och
    \firstmention{John Roskelley}, 1978.
    Reichardt, som nådde toppen dagen före
    Roskelley, hade lämnat sin syrgas eftersom
    utrustningen inte fungerade.
    Roskelley däremot hade aldrig någon syrgas.
    (De amerikanska insatserna har varit stora på
    K2 som de håller för
    ``sitt berg'' -- något som även italienarna
    gör, för övrigt.)

    Den första
    \emph{kvinnan} som besteg K2 var polskan
    \firstmention{Wanda Rutkiewicz}, 1986, som
    dessutom klättrade utan syrgas. (Rutkiewicz
    slutade sina dagar på åttatusenmetersberget
    Kangchenjunga, 1992,
    \makebox{49 år} gammal. Den exakta orsaken är
    okänd; hennes kropp har inte påträffats.)

    \vfill
    \columnbreak

    Den första som besteg K2
    \emph{två gånger} var tjecken
    \firstmention{Josef Rakoncaj}, 1986.

    K2 kan som enda åttatusenmetersberg stoltsera
    med att ingen människa någonsin stått på dess
    topp
    \emph{vintertid}.
    (Vinson på Antarktis har inte heller
    bestigits vintertid trots sina
    i sammanhanget blygsamma
    \makebox{4 892 meter}. Det beror istället
    på att temperaturen då ligger mellan -80°
    och -90°.)

    \columnphoto{wanda.png}
                {Wanda Rutkiewicz -- polsk
                 klätterstjärna, för duktig för
                 sitt eget bästa. De polska
                 80-talsklättrarna var mindre
                 bemedlade än västklättrarna
                 och därmed eftersatta ifråga
                 om utrustning. Men detta
                 uppvägde de med fysisk styrka
                 och inte minst mod: polackerna
                 ville alltid göra
                 \emph{nya} saker på bergen.
                 I praktiken innebär det
                 oklättrade, svårare leder
                 och vinterbestigningar.}

  \end{multicols*}
\end{minipage}

\boxdef{K som i Karakorum}
       {
        \label{karakorum}
        \scriptsize
        \firstmention{Thomas Montgomerie}
        betecknade 1856 en rad toppar
        i Karakorum med bokstaven
        \emph{K} följt av en siffra. I dag
        används även i västvärlden de lokala
        namnen, med några undantag.

        \begin{center}
          \begin{tabular}{c l l c l}
            \textit{namn: 1856} & \textit{lokalt/modernt} & \textit{västerländskt} & \textit{meter} & \textit{kommentar}         \\\\

            K1                  & Masherbrum              &                        & 7 821          &                            \\
            K2                  &                         &                        & 8 611          &                            \\
            K3                  & Gasherbrum IV           &                        & 7 925          &                            \\
            K3a                 & Gasherbrum III          &                        & 7 952          &                            \\
            K4                  & Gasherbrum II           &                        & 8 035          &                            \\
            K5                  & Gasherbrum I            & Hidden Peak            & 8 080          &                            \\
            K6                  &                         & Baltistan Peak         & 7 282          &                            \\
            K7                  &                         &                        & 6 934          & nära Charakusadalen        \\
            K9                  &                         &                        & 7 000          & nära Trango Towers         \\
            K10                 & Saltoro Kangri I        &                        & 7 742          &                            \\
            K11                 & Saltoro Kangri II       &                        & 7 546          &                            \\
            K12                 &                         &                        &                & Saltoro Kangris systertopp \\
            K22                 & Saser Kangri I          &                        & 7 672          & Indien                     \\
          \end{tabular}
        \end{center}
       }

%%%% K2 NEDSLAG ENDS HERE

%%%% K2 7SS ENDS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/k2/sss/}}

\begin{minipage}{\textwidth}
  \begin{multicols*}{2}

    \setlength{\parindent}{0pt}
    \setlength{\parskip}{\baselineskip}
    \titleformat{\subsection}{\sffamily\centering}{}{0pt}{}

    \subsection{SEVEN SECOND SUMMITS}

    I begreppet
    \makebox{\textit{Seven Summits} (7S)} ingår
    det högsta berget i varje världsdel, det vill
    säga sju berg totalt.

    I dagens nöjesindustriella klättervärld är
    det i huvudsak en fråga om pengar vilka som
    mäktar med den bedriften. Annat var det så
    sent som på 80-talet när bara resorna till
    bergen innebar makalösa strapatser.

    Vad som än idag är mycket svårt är en annan
    serie, nämligen
    \makebox{\textit{Seven Second Summits} (7SS).}
    Här ingår istället de
    \emph{näst} högsta bergen på varje kontinent!

    Det finns två skäl till att 7SS är betydligt
    svårare än 7S att fullborda.

    För det första är hela den kommersiella
    apparaten betydligt mindre utbyggd för
    expeditioner till dessa toppar. Det finns
    mindre kollektiv, empirisk kunskap om dessa
    berg, mindre infrastruktur och färre
    standardtjänster att byta till sig för euro,
    yen och amerikanska dollar.

    \vfill
    \columnbreak

    Det andra skälet till att 7SS är svårare än
    7S stavas kort och gott K2.

    Det skulle dröja ända till 2013 innan någon
    lyckades fullborda 7SS, nämligen
    \firstmention{Christian Stangl}, Österrike.

    Som vanligt råder det strid om vilka berg som
    ska upptas: i ett vidare
    ``Australasien'' skall Australiens näst
    högsta berg
    \makebox{Mount Townsend} ersättas med
    \makebox{Puncak Mandala} i Indonesien.

    I så fall kallas den för
    \makebox{\textit{Messners lista}} efter
    \firstmention{Reinhold Messner}; den
    traditionella listan blir då
    \makebox{\textit{Bass lista}}. (Messner blev
    1986 först att bestiga alla världens 14
    åttatusenmetersberg; på K2 stod han 1979.)

    \columnphoto{logan.png}{
      \makebox{Mount Logan},
      döpt efter geologen
      \makebox{William Edmond Logan},
      Kanadas högsta berg och världens bredaste
      icke-vulkaniska berg. På sommaren håller
      sig temperaturen runt nollan, vintertid
      runt
      \makebox{-45 \degree C}. Logan ligger
      i Yukonterritoriet som angränsar Alaska.}

  \end{multicols*}
\end{minipage}

\vfill

\begin{center}
  \colorbox{light-gray}{
    \parbox{0.7\linewidth}{
      \titleformat{\subsection}{\sffamily\centering}{}{0pt}{}
      \subsection{DE ÅTTA BERGEN I
        \newline SEVEN SECOND SUMMITS}
      \label{s7s}
      \vspace{\baselineskip}
      \small
      \begin{tabular}{l l l l l}
        \textit{berg}   & \textit{världsdel} & \textit{bergskedja} & \textit{land}    & \textit{meter} \\

        K2              & Asien              & Karakorum           & Kina, Pakistan   & 8 611          \\
        Ojos del Salado & Sydamerika         & Anderna             & Argentina, Chile & 6 893          \\
        Mount Logan     & Nordamerika        & Saint Elias         & Kanada           & 5 959          \\
        Dykh-Tau        & Europa             & Kaukasien           & Ryssland         & 5 205          \\
        Mount Kenya     & Afrika             &                     & Kenya            & 5 199          \\
        Mount Tyree     & Antarktis          & Sentinel            &                  & 4 852          \\
        Puncak Mandala  & Australasien       & Jayawijaya          & Indonesien       & 4 760          \\
        Mount Townsend  & Australien         & Snowies             & Australien       & 2 209          \\
      \end{tabular}
  }}
\end{center}

\vfill

%%%% K2 7SS ENDS HERE

%%%% TAHITI-NUI BEGINS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/tahiti-nui/}}

%% sjömil
\def\sjomil{\makebox{1 852 meter}}

%%%% Tahiti Nui 1-3 days at sea %%%%%%%%%%%
%%                                       %%
%% TN 1                                   %
\def\tahitinuionedays{198}                %

%% TN 2
\def\tahitinuitwocallaodays{39}
\def\tahitinuitwopacificsdays{123}
\def\tahitinuitwodays{162} % 39 + 123

%% TN 3
\def\tahitinuithreedays{16}

%% sum
\def\pacificsdays{139} % 123 + 16         %
\def\totaldays{376}    % 198 + 162 + 16   %
%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%%

\newpage

%% splash screen
\begin{figure}
  \includegraphics[width=\textwidth]{tahiti-nui-1-tall.png}
  \captionsetup{font={scriptsize,bf},
                skip=10pt,
                justification=raggedright,
                singlelinecheck=off}
  \caption{Tahiti Nui med besättning, \totaldays\ dagar på havet.}
\end{figure}
\label{tahiti-nui}

%% title
\section{TAHITI NUI
  \newline och det
  \newline FÖRSVUNNA IMPERIET}

%% tagline
\begin{center}
  Naturen är hård mot de hårda
  \newline och skoningslös mot de svaga.
\end{center}

%% credits
\noindent
\scriptsize
\begin{tabular*}{\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}
  Text: Emanuel Berg & första versionen oktober 2016
\end{tabular*}
\normalsize

\newpage

\begin{multicols*}{3}

\noindent
\lettrine[lines=2]{\textbf{T}}{ hor}
Heyerdahl och Kon-Tiki-männen genomförde sin
flottfärd 1947, bara två år efter andra
världskrigets slut.
\makebox{Stilla havet} såg därefter flera
flottprojekt gunga fram i Kon-Tikis kölvatten.
Samtidigt rustade storpolitiken för atomkrig.

I en överpolitiserad värld som törstade efter
okomplicerade äventyr blev
flottmännen folkhjältar.

Den kanske mest originella expeditionen var
segelflottarna
\makebox{Tahiti Nui 1-3}, 1956-1958.
Men efter totalt \totaldays\ dagar till havs
hamnade både kapten och skuta på havsbottnen.


\subsection{BÖRJAN}


Fransmannen
\firstmention{Éric de Bisschop}, då
68, hade hela sitt liv utmanat ödet
ombord på fantasifulla farkoster.

\vfill

\columnphoto{bisschop.png}
            {\makebox{Éric de Bisschop} -- en gång
             hydrograf på sjömäteriet och under
             första världskriget
             minsveparkapten i
             \makebox{Engelska kanalen}, ända
             tills en tysk ubåtskollega
             osportsligt sköt den karriären
             i sank. Sedan
             \makebox{de Bisschop} även fått
             motorstopp och störtdykt ett
             hydroplan
             \makebox{800 meter} rakt ner
             i Medelhavet var det slutkrigat
             för den unga aristokraten som
             istället styrde blicken
             mot världshaven.}

\vfill
\columnbreak
\noindent
Med sig till havs hade han sitt oceanografiska
arbete: 1956 skrev han på en lärd lunta om
polynesisk navigation och sjöfart.

\makebox{\emph{Tahiti Nui}} (stora Tahiti) är
polynesernas gamla namn på sin ö. Och bakom
flottprojektet fanns idéer och drömmar om ett
minst sagt storslaget förflutet för de gamla
polyneserna.
\makebox{de Bisschop} trodde på ett polynesiskt
jättevälde som en gång sträckt sig över hela
\makebox{Stilla havet}.


\subsection{LÅNGÖRONEN}


Som många andra försökte
\makebox{de Bisschop} lösa gåtan om
polynesernas ursprung. Heyerdahl hade lagt fram
teorin att Polynesien befolkats från
sydamerika, inte Asien. Med sin resa på några
surrade balsastockar hade han visat att detta
var genomförbart i praktiken.

Heyerdahl hade vidare identifierat ett
ljushyat, självsäkert och ständigt arbetande
folk, de så kallade
\emph{långöronen} som runt
\makebox{år 500} hade gjort resan från dagens
Peru ut på havet.

Heyerdahls tidigare resor till Fatu-Hiva och
\makebox{Hiva Oa} och hans senare utgrävning av
Påskön kunde påvisa kulturefterlämningar som de
gamla polyneserna hade gemensamt med
stenålderskulturerna på den
sydamerikanska kontinenten.

Att evakuera ett helt folk via flottrafik över
\makebox{Stilla havet} är förstås något annat
än att överleva en enstaka tur. Men Heyerdahl
hade under sina resor fått stor respekt
för polyneserna.

Och de var ju inte ens de fornstora polyneserna
som Heyerdahl träffat! Utan bara de som
överlevt och till nöds återhämtat sig sedan
européerna kommit med sin sprit och bibel, sina
sjukdomar och gevär.

För om långöronen kunde resa de mest enastående
stenstatyer och -pyramider, vad kunde de då
inte åstadkomma med trä? De få efterlevande
långöron som Heyerdahl träffade på Påskön var
skickliga träsnidare. Men vilka träfarkoster
det än må ha varit är alla självklart borta
sedan länge.


\subsection{KVINNORNA I USA}


\makebox{de Bisschop} ville även han korsa
\makebox{Stilla havet} på en segelflotte.
Men till skillnad från Kon-Tiki-männen inte
från sydamerika till Polynesien, utan tvärtom!
Från Tahiti ämnade han ta manskapet Chile
tur och retur.

\makebox{de Bisschops} respekt för polyneserna
var lika stor som Heyerdahls. Han trodde också
att de gamla kulturerna i sydamerika och
Polynesien var besläktade. Men istället för
emigration trodde
\makebox{de Bisschop} på kulturutbyte:

-- Precis som kvinnorna i USA klär sig enligt
   Parismodet och franska musiker spelar
   amerikansk jazz.

Bakom teorin skymtar ett polynesiskt sjövälde
med Hawaii i norr och sydamerika i öster, med
Mikronesien och
\makebox{Nya Zeeland}
i sydväst, med Formosa och Indokina i nordväst,
med Polynesien i mitten och med Påskön som
sista utpost.


\subsection{TILL ALLAS BÅTNAD}


Har det någonsin funnits farkoster i paritet
med en sådan grandios vision?

Polyneserna är än idag skickliga kanotbyggare.
Vissa av deras traditionella farkoster som
utriggar- och dubbelkanoter kan besättas med
tjugo man för kraftfull havspaddling.

Märkligt nog var
\makebox{de Bisschop} själv knappast någon
pedant när det gäller sin farkost. Han var
istället helt uppslukad av sitt teoretiska
arbete, sin bok. Han tog alla motgångar ombord
med olympiskt lugn, helt i sin egen tankevärld.

Att färdas från Polynesien till Peru på en
primitiv farkost är betydligt svårare än den
omvända resan. Såväl Ekvatorialströmmen som
passadströmmarna bär västerut.
För att istället nå någon östgående motström
satsade
\makebox{de Bisschop} på en större, mer robust
farkost än Kon-Tiki, utan historisk förlaga.


\subsection{KVINNORNA PÅ TAHITI}


\makebox{Tahiti Nui} byggdes på Tahiti,
i hamnen i Papeete. Det blev snabbt hela
öns älsklingsprojekt.

Konstruktionen bestod av en träram på fjorton
gånger fem meter. På det upphöjda däcket reste
sig två dubbelmaster med kajuta i mitten.

Ner i träramen kastade man bambuknippe efter
bambuknippe, var och en surrade och förseglade
med rep. Allt som allt en stor,
bärkraftig flytkropp.

\vfill
\columnbreak
\makebox{de Bisschop} uppskattade att den
\makebox{5 000 sjömil} långa resan skulle ta
tre till fyra månader. Men för säkerhets skull
provianterades för fem. (Om
\makebox{1 sjömil} = \sjomil\ så blir
\makebox{5 000 sjömil} =
\makebox{926 mil} eller mer än sju gånger
Sveriges längd.)

%% enligt 'distance': 4240 sjömil

\boxdefcol{sjömil}
       {En
        \emph{sjömil} är tänkt att vara en
        \emph{minut} (en
        sextiondedel) av en latitud vid
        ekvatorn. Den sträckan är
        ungefär
        \makebox{1 855 meter} beroende på hur
        och till vad man uppskattar
        jordens omkrets.
        1929 sattes \sjomil\ till
        internationell standard. Den
        accepterades i USA
        1954; i
        Storbritannien först 1970.}
%% /usr/share/units/definitions.units

\noindent
Från sina beundrare i hamnen fick flottmännen
med sig tre kattungar, tolv höns och en sugga.
Kvinnorna klädde flotten med blommor till
en flytande trädgård eller
\makebox{Noaks ark} i miniatyr.

\tnheader{Tahiti Nui (1)}
         {Papeete, Tahiti}
         {Valparaíso, Chile}
         {\tahitinuionedays}
         {4 240}

\noindent
Heyerdahl hade på Kon-Tiki ett mycket
kvalificerat och medvetet komponerat manskap.
\makebox{de Bisschop} var med sin eteriska
läggning och fatalistiska stil inte lika
nogsam. Hans egen erfarenhet till havs var dock
stor, mycket större än Heyerdahls eller någon
annans på Kon-Tiki.


\vfill
\columnbreak
\subsection{BRÖDERNA BRUN}


Fransmannen
\firstmention{Alain Brun} och hans bror
\firstmention{Michael}
ingick i en stor syskonskara som
under världskriget hamnat på olika barnhem
i franska nordafrika.
Båda bröderna hade blivit sjömän efter tre
månaders utbildning.

Från världshaven fick de erfarenhet på de
skrangliga fartyg som på 50-talet alltjämt
fraktade varor till och från Europa.
Tonnagebristen efter andra världskriget
var total.

\vfill
\columnphoto{brun.png}
            {Alain Brun -- hamnkapten på Mukatea}
\vfill


\subsection{JUANITO BUGUENO}


Chilenaren
\firstmention{Juanito Bugueno}, en ung
skeppsmekaniker, hade blivit kvar på Tahiti
sedan lustjakten han arbetat på blivit såld.
Istället för återbiljett till Chile roade han
sig i det tahitiska nattvimlet tills pengarna
liksom vännerna var försvunna.


\columnphoto{bugueno.png}
            {Juanito Bugueno -- festprissen}

\noindent
När Bugueno fick syn på flottbygget hoppade han
över ramen och började slå knopar så fibrerna
yrde.

Bröderna Brun rekommenderade honom som
fullvärdig expeditionsmedlem. Men av naturliga
skäl inte som mekaniker, istället blev han
flottens kock.


\subsection{MÄSTAREN FÄLLER SIN DOM}


-- Kinesisk rigg och peruanskt centerbord, sade
   Kon-Tiki-stewarden
   \firstmention{Bengt Danielsson} när han
   synade skeppsflotten strax före avfärd.

Även Heyerdahl stötte ihop med
\makebox{de Bisschop} i Papeete. Vid anblicken
av
\makebox{Tahiti Nui} skakade den numera
världsberömde mannen på huvudet och avrådde
från att anförtro farkosten männens liv.

Men elva år tidigare hade alla sagt samma sak
om Kon-Tiki.


\subsection{FÅNGAD AV EN STORMVIND}


Den första utmaningen för besättningen var att
undvika den ostliga passadgången som leder
bakåt, tillbaka till Tahiti.

Istället ville de ner till
\makebox{40 S},
\emph{the roaring 40s} med dess vilda,
västliga vindar. Därefter bär Humboldtströmmen
mot Peru.

Resan började på bästa sätt. Flotten svarade på
besättningens försök att styra kosan åt rätt
håll och flytförmågan var över förväntan.

Men i sin iver att sätta högsta fart över havet
valde
\makebox{de Bisschop} att direkt styra
västerut istället för att först ta sig ner
till
\makebox{40 S}.

Men även vindarna kan vända; och med följer en
segelflotte trots revat segel och besättningens
alla svordomar.

\columnphoto{tahiti-nui-1-low.png}{
 \emph{Red sky at night,
 \newline sailors' delight;
 \newline red sky in the morning,
 \newline sailors take warning.}
 \newline
 På ett flottdäck kommer manskapet ännu närmare
 havet än moderna sjömän. Men vissa naturtecken
 kan vilken landkrabba som helst förstå.
 Till exempel en stor fågel som landar på däck
 $\rightarrow$ storm.}

\noindent
Istället för rak kurs mot Chile växte
frustrationen för varje dag som flotten blåste
allt längre tillbaka mot Tahiti.

Så kom besättningen i veckor och månader att
föra en komfortabel tillvaro på däck.
Flotten levde sitt eget liv med vindarna och på
strömmarna. Sjömil efter sjömil mäktade den sig
ut på öppna havet utan att passagerarna behövde
förta sig.

Men under havsytan var
\makebox{Tahiti Nui} redan sargad och sjötung.
Virket hade blivit angripet av skeppsmaskar.
Dricksvattnet höll på att ta slut eftersom det
inte regnat på en hel månad. Fisket var uselt.
\makebox{de Bisschop} fick feber och säckade
ihop på däck.

När till sist ett sjöoväder föll tungt över
flotten skickade besättningen nödsignaler från
en radiosändare. De befann sig då bara
\makebox{800 sjömil} från den sydamerikanska
kusten. En chilensk kryssare,
\emph{Baquedano}, kom till undsättning.

Flottmännen var emellertid inte värre åtgångna
än att de hann med att snygga till både flotte
och sig själva. Medan de klättrade ombord på
det stora skeppet gjorde
\makebox{Tahiti Nui} sina sista krängningar
nere i sjön. Det hade gått
\tahitinuionedays\ dagar.


\subsection{CHILE}


Att sista biten inte avverkats på flotten bekom
inte den chilenska gatan. I hamnen trängdes
folk för att välkomna iland den lilla gruppen
försagda flottmän.

En militärorkester stämde upp Marseilleiäsen
för att hedra
\makebox{de Bisschop} och fransmännen ombord.
Men det var Bugueno, chilenaren, som
hyllades mest.

Kon Tiki-expeditionen och andra flottfärder
hade visat att det i allmänhet var möjligt att
ta sig från sydamerika till Polynesien.
\makebox{de Bisschops} vision om polynesiska
sjövikingar i ett vidsträckt nät av
kulturförbindelser ställde högre krav än så.
Därför tänkte han i stor stil segla inte bara
tillbaka över havet utan på pricken till
Tahiti! Det skulle bevisa att hans farkost gick
att navigera.


\subsection{CONSTITUCIÓN}


Efter att ha väntat på att projektet skulle
återfå styrfart hade alla expeditionsmedlemmar
övergett
\makebox{de Bisschop} -- alla utom
\makebox{Alain Brun}, på vars axlar det föll
att bygga
\makebox{Tahiti Nui 2}, ``tvåan''.

Flottbygget kom att ske i den chilenska
skeppsredarstaden Constitución vid
Manleflodens utlopp i
\makebox{Stilla havet}
\makebox{20 mil} söder om Santiago. Staden är
känd för sina kuttrar i cypressträ och för sin
stora son, upptäckaren
\firstmention{Juan Fernández}.

\makebox{Tahiti Nui}-projektet togs
entusiastiskt emot av ortsbefolkning som inte
tvekade att lägga ytterligare ett kapitel till
stadens marina historia. Till och med stinsen
ryckte in, för att lära Brun morsealfabetet!

Tanken var att göra tvåan så lik ettan som
möjligt, ettan som ju varit framgångsrik ända
till den olycksaliga stormen. Därför brydde sig
\makebox{de Bisschop} inte ens om att ge en
ritning till Brun. Efter nästan sex månader
ombord borde proportionerna vara kända,
eller hur?

Denna gång bestod däcket av tre lager
cypresstockar sammansatta med hårda träbultar
i 90 graders sicksack. Bulten klubbas in
i fuktigt trä; när det torkar kramas bulten
fast. Allt som allt blev det tolv gånger
tre stockar.


\subsection{NY FLOTTE,
  \newline NYTT MANSKAP}


När bygget närmade sig sitt slut dök oväntat
Bugueno upp. Han hade fått nog av Chile och
tänkte dra sin kos till Söderhavet med dess
glada fester och förföriska kvinnor.
Han välkomnades genast av Brun och
\makebox{de Bisschop}, ironiskt nog eftersom de
behövde nån som pratade spanska.


\subsection{JEAN PÉLISSIER}


Anslöt sig gjorde också fransmannen
\firstmention{Jean Pélissier}, 25.
Oblygt belamrade han flotten med sin
utrustning. Det var damejeanner och stora
tunnor för art- och vattenprover huller om
buller med oceanografiska instrument och andra
manicker.


\columnphoto{pelissier.png}
            {Jean Pélissier -- oceanograf och marinbiolog,
             med meriter som spände från Arktis
             i norr till Påskön ute på
             \makebox{Stilla havet}. Energisk,
             orädd och påhittig, ända tills
             maten började ta slut.}

\vfill
\columnbreak
\noindent
Eftersom Pélissier trots sin ungdom hade
erfarenhet från havsexpeditioner föreföll han
särskilt lämpad.


\subsection{HANS FISCHER}


Som sista medlem tillkom Pélissiers jämnåriga
vän, tysk-chilenaren
\firstmention{Hans Fischer}, till
yrket bergsingenjör.

\columnphoto{fischer.png}
            {Hans Fischer.
             \makebox{de Bisschop} hade
             välkomnat de båda vännerna Fischer
             och Pélissier utan invändningar.
             Men när
             \makebox{de Bisschop} och
             Péllisier kom ihop sig och
             motgångarna hopade sig till sjöss
             splittrades expeditionen i två
             läger trots flottens litenhet.}

\noindent
Brun beskriver Fischer som godmodig och
kamratlig, men tyvärr också som en mycket
opraktisk man vars verklighetsfrånvända
läggning skulle vålla stor frustration
under färden.


\subsection{PANG I BYGGET}


Den första etappen efter avresan från
Constitución var den nordliga rutten till
Callao i Peru.

\vfill
\columnbreak
\tnheader{Tahiti Nui 2}
         {Constitución, Chile}     %% 35.333 S 72.417 W
         {Callao, Peru}            %% 12.033 S 77.133 W
         {\tahitinuitwocallaodays}
         {1 421}                   %% 2632.54 km ~= 1421 sjömil

\noindent
Små träflottar som rullar med vågorna är oftast
osynliga från andra fartyg, så för att undvika
kollisioner längs kusten bar det först ut
\makebox{200 sjömil} på havet.

\makebox{de Bisschop} handlade av dyrköpt
erfarenhet: 1939 utanför Kanarieöarna hade hans
utliggarkanot blivit klyvd av bogen på en
spansk ångare.


\subsection{VÄXELSTRÖM}


Längs den sydamerikanska västkusten går den
pålitliga Peruströmmen. Endast vid jul när
strömmen är som svagast blir den ibland
undanträngd av
\emph{El Niño}, en sydlig ytström med vatten
från Ekvatoriella underströmmen.

Strömmarna i
\makebox{Stilla havet} bildar ett invecklat
tredimensionellt system. Här finns starka och
svaga, ytgående såväl som undervattenströmmar.
De för vatten av olika temperatur, på olika
djup och med skiftande hastighet och riktning.

\columnphoto{bisschop-stamp.png}
            {Strömmarna -- en myllrande, dov
             evighetsgång i samspel med allt
             från topografin på havsbottnen
             till vindarna på ytan och
             tidvattnet mellan jord och måne.
             Ett välsmort maskineri vars
             implikationer inte ens havsgudarna
             alltid har koll på. (Frimärke med
             \makebox{de Bisschop} från
             \makebox{Franska Polynesien.})}

\vfill
\columnbreak
\noindent
Att bemästra och navigera dessa strömmar är
otroligt svårt. Då är det desto lättare att
förstå hur
\makebox{de Bisschops} vision om vind- och
strömburen polynesisk sjöfart kom att uppfylla
hans tankevärld och ge färg och mening åt hans
vagabondliv till havs.

\makebox{Tahiti Nui 2} avgick från Callao den
\makebox{13 april} 1958, mer än ett årtionde
efter att Kon-Tiki gjort samma resa.

\tnheader{Tahiti Nui 2}
         {Callao, Peru}
         {Papeete, Tahiti}
         {\tahitinuitwopacificsdays}
         {4 240}

\noindent
Från Callao är det lätt att låta passaden söder
om ekvatorn stå för driften. Längre upp på
kontinenten riskerar flotten att virvla runt
bland kustrev utan tydlig kurs. Längre ner
hamnar det mesta ändå i Callao för
eller senare.


\subsection{PIONEER STAR}


Efter sex veckor till havs fick besättningen på
\makebox{Tahiti Nui 2} syn på den amerikanska
fraktångaren
\emph{Pioneer Star}, även den med destination
Tahiti. Detta på
\makebox{3.42 S} och
\makebox{110.6 V}, alltså nästan på pricken
mellan Callao och Papeete.

Flottmännen avböjde lift med amerikanarna.
\makebox{Tahiti Nui 2} skulle ändå vara
i Papeete lagom till den 14 juli,
Frankrikes nationaldag, som på Tahiti firas med
årets största och mest uppsluppna fest.

Men inga gudar gillar de som i förväg prisar
sin lycka, inte ens
\firstmention{Tangaroa}, den
polynesiska sjöguden.

Flottens goda fart kom från vindtrycket
bakifrån. Dessvärre pressades även fören ner
någon decimeter under vattenytan, som plog
i den grova sjön.

Men besättningen drömde fortfarande om mat och
kvinnor på Tahiti. De ville inte reva seglen
för att räta ut flotten, för då skulle de mista
sin goda fart.

En kastby ruskade manskapet ur alla dagdrömmar.
Flotten fick våldsam slagsida och endast efter
mycket knorrande la den sig åter mot havsytan.

\makebox{de Bisschop} hade räknat med att
Sydekvatorialströmmen skulle bära syd efter
\makebox{120 V}. Men istället blåste hela
ekipaget norrut, trots revat segel.

\columnphoto{tahiti-nui-1-drawing.png}
            {I fören på
             \makebox{Tahiti Nui 2} satt från
             början sex centerbord.
             Men besättningen drog upp och
             spikade samman tre till ett
             \makebox{50 kilo} tungt jätteroder
             sedan stocken på det gamla rodret
             gått itu någonstans halvvägs
             mellan Chile och Tahiti. (Ritning
             av
             \makebox{Tahiti Nui 1.})}

\noindent
Nu förvandlades flotten sakta men (o)säkert
till ett flytande vrak, djupare och djupare
i havet, hela tiden mer sjötung och svårare
att styra.


\subsection{RÄDDNINGSFARKOSTEN}


Bugueno, Fischer och Pélissier insisterade på
att bygga en räddningsfarkost. De ville till
varje pris ifrån det sjunkande skeppet, upp på
någon ö eller atoll vilken som helst.

Brun menade att en sådan manöver var utsiktslös
och dessutom livsfarlig såvida inte tvåan
passerade mycket nära med vinden på mot land.

\makebox{de Bisschop} var nu allvarligt sjuk
och för svag för att delta i diskussionen.
Han utnämnde Brun till ställföreträdande
kapten. För egen del tänkte han stanna ombord.

Brun rådgjorde ändå hela tiden med
\makebox{de Bisschop}. Om havet, flotten, allt
som försiggick ombord. De gick igenom alla
scenarion och räddningsplaner, även de mest
stolliga, så att Brun skulle kunna avstyra dem
när de fördes på tal.


\subsection{INGEN FARA PÅ
  \newline KAJUTATAKET}


Sedan
\makebox{de Bisschop} drabbats av
lunginflammation låg han utslagen
i feberslummer. De la honom i en låda uppe på
kajutataket för att hålla honom torr.


\columnphoto{tahiti-nui-1-far.png}
            {SOS (tre korta, tre långa, tre
             korta) sändes varje hel timme
             under tio minuter. Men radion
             fungerade inte trots dagar och
             nätter vid dess knappar
             och reglage.}

\noindent
När Brun byggde flotten lade han av någon
anledning kajutataket rakt, inte sluttande så
att vatten lätt rinner av. Nu fick taket
fungera som nöddäck när flotten för varje dag
hängde tyngre i havet.

Efterhand gjorde resten av besättningen
\makebox{de Bisschop} sällskap uppe på taket.
Där nere sköljdes flotten hela tiden över tills
en decimeter blev kvar på däck.

Inne i kajutan började vattnet pendla och slå
våldsamt i väggarna. Skakningarna kunde få vem
som helst att tappa fotfästet och rutscha ner
i havet. Brun fann sig snabbt att slå bort två
av kajutans masonitväggar så att vågorna
istället forsade igenom.

När mörkret föll kurade de fem männen ihop sig
och hoppades att nattstormen inte skulle spola
allesammans i sjön.


\subsection{DE LYCKLIGA KOMPISARNA}


\makebox{de Bisschop} vaknade bara till sans
vid speciellt svåra situationer. Han viskade
några korta instruktioner:

-- Öka flottens flytkraft... Gör den
   stadigare... Kasta onödig utrustning...
   Ransonera maten och dricksvattnet ännu
   hårdare...

Brun hade ledarrollen men efter alla motgångar
på den trånga flotten fanns ingen
skeppsdisciplin kvar. Han var tvungen att
övertala de andra så fort han inte mäktade med
en arbetsuppgift själv. Stämningen på
kajutataket blev spänd och retlig.

Pélissier var i början mycket entusiastisk både
som fiskare och havsforskare. För entusiastisk,
tyckte
\makebox{de Bisschop} när Pélissier kastade
sig i för att bärga fångsten. Flotten var ju
omöjlig att simma ikapp när den forsade fram
som värst.

Pélissier trodde bergfast på sin moderna
utrustning. Till exempel hade han en lång stång
som firade ner en behållare i havet; längst ner
öppnade den sig och upp kom ett vattenprov vars
temperatur kunde indikera en
viss undervattensström.

Men havsforskningen fick stå tillbaka för
överlevnad. Det hade inte regnat på flera
veckor och havet verkade tomt på fisk.

Vattenransonen sattes till en tredjedels liter
per person och dag. Så fort havsvattnet hade
torkat på kroppen doppade sig besättningen för
att inte svettas ut en droppe i onödan.

Pélissier lyckades även konstruera en
destileringsmaskin driven av fotogen.
Resultatet blev ett metalliskt, illasmakande
vatten. Flottmännen drack det ändå med stort
intresse -- så stort, att Brun fick stänga av
den nattetid eftersom den då (?) producerade
betydligt mindre vatten.

Fischer bläddrade i början mest i sina böcker.
Varje dag gjorde han räkneövningar på flottens
position och hastighet.

När semesterkryssningen omsider övergick
i sjönöd tycktes Fischer betrakta det hela som
ett uthållighetsprov under en scoututflykt.
Han lättade ofta upp stämningen med
verklighetsfrämmande kommentarer mitt
i värsta snålblåst.

Bugueno var besättningens trilskande
problembarn, full av obehagliga hyss.
Det började med att han under uppehållet
i Chile frånsade sig sin gamla roll som kock.

Under resans svårare hälft blev Bugueno
periodvis galen. Under sin styrvakt lät han
avsiktligt flotten slå runt så att hans
kamrater drämde i däck, halvt begravna bland
proviant och utrustning.

Styrvakten hade för övrigt endast denna
funktion, att förhindra att flotten slog runt.
Förutom det gick den inte att styra.
Brun insisterade ändå på att försöka, för
skeppsdisciplinens skull och för att de inte
skulle bli likgiltiga inför sitt öde.

Vid ett annat tillfälle började Bugueno
plötsligt hugga loss delar från
\makebox{Tahiti Nui 2}. Han behövde virket till
en egen, privat räddningsfarkost! När hans
kamrater försökte avstyra projektet hötte
Bugueno mot dem med yxan.

\makebox{de Bisschop} nedtecknade illa kvickt
situationen i ett kontrakt. Slutklämmen löd att
om Bugueno framhärdade med sin farkost så
skulle övriga besättningen
\emph{tvinga} honom att ge sig av så fort den
blev färdig. Fasaden rämnade för Bugueno som
åter blev sig själv.


\subsection{NY FLOTTE, NYTT HOPP}


Med inspiration från polynesernas
långfärdskanoter skissade
\makebox{de Bisschop}
\makebox{Tahiti Nui 3}, trean, en kombination
av segelflotte och melanesisk utliggarkanot.

\columnphoto{5-hommes-sur-un-radeau.png}
            {Omslaget till Pélissiers bok om
             händelserna ombord. Flotten är
             \makebox{Tahiti Nui 3}.}

\noindent
En hungrig, törstig och sömnlös besättning
genomförde sedan flottbygget i snigelfart under
dagar som tog slut innan de ens börjat.

\vfill
\columnbreak
Material plockades från tvåan, vid det här
laget ett maskätet, halvt försjunket vrak.

De sågade, surrade och spikade alltmedan
vågorna spolade över och vinden slog runt den
sorgliga skepnad som en gång varit
\makebox{Tahiti Nui 2}.

De polynesiska tjugomannakanoterna för långfärd
till havs har som utliggare endast en smäcker
flytstock av lätt brödfruktsträ. Men det räcker
för att balansera och ge jämvikt bland vågorna.

Trean fick istället som dubbla flottörer
eucalyptusstockar med surrade aluminiumtunnor
och tomglas, allt för minsta stabilitet
och flytkraft.


\subsection{SJÖSLAGET}


Med ännu strängare ransonering blev tillvaron
mellan männen ytterst spänd. Trean var ännu
mindre än tvåan. Men dess bättre sjöegenskaper
gav hopp.

\tnheader{Tahiti Nui 3}
         {Starbuck}            %%   5.64167 S 155.87778 W
         {Cooköarna}           %%  21.233   S 159.767   W
         {\tahitinuithreedays}
         {963}                 %%  1782.62 km ~= 963 sjömil

\noindent
\makebox{de Bisschop} låg i oförändrat skick
i sin låda, som nu upptog en betydande del av
det tre kvadratmeter
``stora'' däcket.

Över till trean simmade också en brunhaj.
Den hade troget följt med tvåan och lät sig
inte luras av besättningens byte
av transportmedel.

Bugueno hade krafterna kvar men vansinnet
pockade i ögonvrån.

Fischer och Pélissier låg håglösa på däck och
följde vågspelet med tomma blickar. Endast när
det förelåg minsta chans att stranda flotten på
någon ö steg deras mod, för att sedan störtdyka
när även detta land flöt förbi långt där ute.

Brun satte heder i att uppträda som en
rationell europé, inte som en fatalistisk
polynesier. Han resonerade i termer av
sjömanskap och skeppsdisciplin och försökte
hela tiden förbättra situationen i det lilla.
Men hans huvud var trött och hans fingrar
fumliga, ibland oförmögna att utföra den
enklaste syssla.

Brun var den enda sjömannen ombord.
Att ständigt förklara, diskutera och övertala
tog på hans krafter. Till och med i den
miniatyrvärld av cypressträ och aluminiumtunnor
fanns ögonblick av paranoia och ställningskrig
mellan männen.

Brun visste att han på sin höjd kunde ge
Bugueno en brottningsmatch på däck. Men både
Pélissier och Fischer var mycket större.
En fysisk konfrontation för att återupprätta
disciplinen skulle snarare sluta med att de två
kaptenerna fick göra sällskap på havsbottnen.


\subsection{STRIDSÄPPLET}


Brun hade ransonerat provianten för ännu en
lång period till havs. Men de unga männen ville
att maten skulle delas upp en gång för alla.

Brun förklarade att den besättningsman vars mat
tog slut först knappast skulle finna sig i att
svälta ihjäl när det fortfarande fanns mat
ombord. Men de andra trodde hela tiden att
resan skulle ta slut om bara några dagar.

Senare tolkade Brun aggressiviteten i matfrågan
som en hämnd på
\makebox{de Bisschop} för hela den misslyckade
expeditionen.
\makebox{de Bisschop} fick nämligen varje dag
ett par skedar honung och några extra
klunkar vatten!


\subsection{LIFTARENS GUIDE
  \newline TILL VÄRLDSHAVEN}


Tvåan och därefter trean kom på sin färd över
\makebox{Stilla havet} att passera flera öar
och atoller sedan de lämnat den östra, nästan
tomma delen av havet. Och på sjökortet verkade
avstånden lite mindre för varje gång man
tittade efter.

Men vid horisonten sattes perspektivet rätt.
Det var lika omöjligt att muskla farkosten ur
naturkrafternas grepp som att simma eller
paddla iland en ännu mindre farkost.

Ombord fanns några böcker om navigation och
sjöfart men ingen encyklopedi över öarna
i
\makebox{Stilla havet}. I själva verket är
många av öarna obebodda, utan förutsättningar
att uppbära mänskligt liv.


\subsection{TROLLKARLEN FRÅN
  \newline ÖVÄRLDEN}


Tahiti ligger i
\makebox{Franska Polynesien}, mitt bland
Sällskapsöarna. Tuamotuöarna är de östra öarna
i samma naturliga grupp.

Här ligger öarna tätt, i bred klunga. Inte ens
en kvaddad flotte kan undgå att gå på land.

Marquesaöarna är mer utspridda, ett litet
språng norrut från Tuamotugruppen.

Trean lyckades inte prickskjuta Tahiti.
Den missade hela
\makebox{Franska Polynesien}! En av
Marquesaöarnas nordligaste atoller, Eiao, gled
sakta förbi
\makebox{35 sjömil} söder om flotten.

Väster om Marquesaöarna, i Kiribati, satte
besättningen sitt hopp till någon av atollerna
Caroline, Vostok och Flint. Men efter en
oönskad västnordvästlig kurs försvann även de
utom räckhåll.

Nästa besvikelse blev Starbuck, en obebodd,
ogästvänlig ö nordväst om Vostok.
Flotten passerade hela
\makebox{29 sjömil} söderom trots stora
ansträngningar att svänga. Men att resan inte
tog slut där räddade förmodligen deras liv.

Det sista hoppet stod till de
\makebox{nya zeeländska} Cooköarna.
Därefter tar det tomma havet vid ända till
Samoa, en outhärdlig tanke och mycket svår
uppgift för vilken utmärglad flottbesättning
som helst.

Minihiki och Penrhyn passerade i söder. Men så
hamnade Rakahanga mitt i blickfånget! Det var
den
\makebox{30 augusti} 1958, dag \pacificsdays.


\subsection{SLUTET}


När trean närmade sig revet hävde sig
\makebox{de Bisschop} upp ur sin låda.
Han blickade mot land med ögon som blixtrade
av stolthet.

Det var så manskapet såg
\makebox{de Bisschop} under hans sista minuter
i livet. För när de vaknade bland sly och
vrakgods såg de sin kaptens döda kropp.

Brun bannade sig själv för att inte ha klätt av
\makebox{de Bisschop} inför kollisionen med
revet. De sura paltorna hade dragit ner honom
i djupet!

Men kort därefter, under en av öbornas
matfester, fick Brun veta att ett stort jack
öppnade sig i bakhuvudet på
\makebox{de Bisschops} lik.

Men det skulle dröja längre än så innan
händelserna gav Brun någon ro. Bakom hans blick
rasade en rå, otämjd värld.


\subsection{FLOTTIMPERIET SLÅR
  \newline TILLBAKA}


\makebox{de Bisschop} och hans besättning
tillbringade makalösa
\totaldays\ dagar till havs, på tre olika, alla
mer eller mindre improviserade farkoster.

Men männen ombord upplevde resorna som mycket
längre. Intensiteten i händelseutvecklingen,
närkontakten med naturen och alla motgångar
i en oförtruten, hela tiden
föränderlig havsvärld.

På grund av sitt hälsotillstånd var
\makebox{de Bisschop} under stora delar av
resan, inklusive alla svåra perioder, ur stånd
att föra befäl och handha sin farkost.

Hela situationen föll istället på ett ungt,
oförberett och stundom disfunktionellt manskap.

Men inte ens
\makebox{de Bisschops} tragiska öde precis
i finalen förtar de fem männens bedrift.
De korsade
\makebox{Stilla havet} tur och retur mot
alla odds.

I det sjövälde som
\makebox{de Bisschop} föreställde sig hade
gammelpolyneserna under generationer måst
bemästra allt från båtarnas konstruktion till
livet till havs. Fisket, arbetsordningen och
navigationen i vindarna och på strömmarna hade
utmejslats steg för steg.

\end{multicols*}

\begin{minipage}{\textwidth}
  \begin{multicols*}{3}
    I det perspektivet är enastående vad
    flottmännen på
    \makebox{Tahiti Nui} lyckades med under
    mångdubbelt ogynnsammare förutsättningar.
    Utan instruktörer eller förlagor för sina
    farkoster, endast med
    \makebox{de Bisschops} övertygelse
    som självförtroende.

    Det är då också sannolikt att ett
    polynesiskt sjövälde mycket riktigt var
    i stånd att skicka sina farkoster till
    i princip vilka destinationer som helst,
    med hög grad av säkerhet och precision.

    Förutsatt att ett sådant imperium alls har
    existerat.
    \articleendbox
  \end{multicols*}
\end{minipage}

\vfill

\boxdef{Cantuta}
       {En annan bortglömd flottexpedition:
        \makebox{Cantuta 1} lämnade Perus
        fastland 1955, men tyvärr för långt
        norrut på kusten och dessutom för sent
        på året, så istället för destination
        Söderhavet sveptes flotten med
        Humboldtströmmen mot Panama.
        1959 gjordes ett nytt försök med
        \makebox{Cantuta 2}, denna gång med
        avgång Callao den \makebox{13 april},
        alltså från samma plats och på årsdagen
        av \makebox{Tahiti Nuis 2} avfärd,
        och efter tre månader nådde de
        Sällskapsöarna i
        \makebox{Franska Polynesien}.
        Annars ansågs det mest sensationella
        med 50-talsexpeditionen
        \makebox{Cantuta 1} att det
        i besättningen ingick en
        peruansk kvinna!}

\vfill

%% bibliography
\noindent\hfil\rule{\textwidth}{.4pt}\hfil
\vspace{0.5\baselineskip}
\begin{minipage}{\textwidth}
  \begin{multicols*}{2}

    \titleformat{\subsection}{\sffamily}{}{0pt}{}
    \subsection{MER LÄSNING}

    \footnotesize
    \setlength{\parindent}{3ex}

    Danielssons bok är en sammanställning av
    Bruns berättelser. Den heter
    \textit{From Raft to Raft} på engelska.

    Pélissier hade då redan 1958 skrivit
    \textit{Cinq hommes sur un radeau} (Fem män
    på en flotte).

    Enligt Brun har Pélissiers bok dålig
    kronologi och utlämnar vissa episoder.
    Det låter ju inte så farligt, men för den
    som var med är det alltid mer noga; och
    Brun pekar på sina dagboksanteckningar
    varför hans bok är mer korrekt.

    Av den franska författaren
    \firstmention{Francois de Pierrefen} finns
    en bok om
    \makebox{de Bisschop}, men från 1938,
    alltså långt före allt detta.

    %% Biblatex entries
    \vspace{\baselineskip}
    \nocite{*}
    \setlength{\bibitemsep}{0.5\baselineskip}
    \renewcommand*{\bibfont}{\scriptsize}
    \printbibliography[heading=none,keyword={tahiti-nui}]
  \end{multicols*}
\end{minipage}
%% end bibliography

%% chart data and entries
\def\columnstartwidth{2.8cm}
\def\columnendwidth{2.1cm}
\def\columncrewwidth{2.4cm}

%% Tahiti Nui 1
\def\tnonestart{\tableentry{\columnstartwidth}{
    Papeete, Tahiti, Sällskapsöarna,
    \makebox{Franska Polynesien}.
    \makebox{8 november 1956}
}}
\def\tnoneend{\tableentry{\columnstartwidth}{
    \makebox{800 sjömil} från Chile.
    \newline\makebox{25 maj 1957}
}}

\def\tnonecrew{\tableentry{\columncrewwidth}{
    \makebox{Eric de Bisschop}
    \newline\makebox{Alain Brun}
    \newline\makebox{Michael Brun}
    \newline\makebox{Juanito Bugueno}
    \newline\makebox{Francis Cowan}
}}

%% Tahiti Nui 2
\def\tntwostart{\tableentry{\columnstartwidth}{
    Constitución, Chile.
    \makebox{15 februari 1958}
}}
\def\tntwoend{\tableentry{\columnstartwidth}{
    Callao, Peru.
    \makebox{26 mars 1958}
}}
\def\tntwocrew{\tableentry{\columncrewwidth}{
    \makebox{de Bisschop}
    \newline\makebox{A. Brun}
    \newline Bugueno
    \newline\makebox{Hans Fischer}
    \newline\makebox{Jean Pélissier}
}}
\def\tntwosstart{\tableentry{\columnstartwidth}{
    Callao, Peru.
    \makebox{13 april 1958}
}}
\def\tntwosend{\tableentry{\columnstartwidth}{
    \makebox{70 sjömil} från Starbuck.
    \makebox{14 augusti 1958}
}}

%% Tahiti Nui 3
\def\tnthreestart{\tableentry{\columnstartwidth}{
    = \makebox{Tahiti Nui 2}, slut
}}
\def\tnthreeend{\tableentry{\columnstartwidth}{
    Rakahanga, Cooköarna, \makebox{Nya Zeeland}.
    \makebox{30 augusti 1958.}
    \makebox{RIP de Bisschop}
}}
\def\tnthreecrew{\tableentry{\columncrewwidth}{
    = \makebox{Tahiti Nui 2}
}}

%% chart
\begin{center}
  \fcolorbox{light-gray}{light-gray}{
  \begin{minipage}{\linewidth}

      \titleformat{\subsection}{\sffamily\centering}{}{0pt}{}
      \titleformat{\subsubsection}{\sffamily\centering}{}{0pt}{}

      \vspace{\baselineskip}
      \subsection{TAHITI NUI 1-3}

      \scriptsize
      \vspace{\baselineskip}
      \begin{longtable}{p{1.6cm}p{\columnstartwidth}p{\columnendwidth}p{\columncrewwidth} c}
                               & \textit{start}  & \textit{slut} & \textit{besättning}  & \textit{dagar}            \\\\
        \makebox{Tahiti Nui 1} & \tnonestart     & \tnoneend     & \tnonecrew           & \tahitinuionedays         \\\\\\
        \makebox{Tahiti Nui 2} & \tntwostart     & \tntwoend     & \tntwocrew           & \tahitinuitwocallaodays   \\\\\\
                               & \tntwosstart    & \tntwosend    &                      & \tahitinuitwopacificsdays \\\\\\
        \makebox{Tahiti Nui 3} & \tnthreestart   & \tnthreeend   & \tnthreecrew         & \tahitinuithreedays       \\\\\\
      \end{longtable}
      \vspace{\baselineskip}

      \subsubsection{DAGAR TILL HAVS}

      \vspace{\baselineskip}
      \begin{longtable}[c]{l l}
        \makebox{Tahiti Nui 2}         & $\tahitinuitwocallaodays + \tahitinuitwopacificsdays = \tahitinuitwodays$ \\\\
        Callao $\rightarrow$ Rakahanga & $\tahitinuitwopacificsdays + \tahitinuithreedays = \pacificsdays$         \\\\
        \makebox{Tahiti Nui 1-3}       & $\tahitinuionedays + \tahitinuitwodays +\tahitinuithreedays = \totaldays$ \\\\
      \end{longtable}

  \end{minipage}
  }
\end{center}
%% end chart

%%%% TAHITI-NUI ENDS HERE

\blankpage

%%%% POLARIC BEGINS HERE

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/polaric/}}

%% splash screen
\begin{figure}
  \includegraphics[width=\textwidth]{fram.png}
  \captionsetup{font={scriptsize,bf},
                skip=8pt,
                justification=raggedright,
                singlelinecheck=off}
  \caption{Fridtjof Nansens Fram över polarhavet.}
  \vspace{0.6cm}
\end{figure}

\label{polaric}

%% title
\section{POL MOT POL}

%% meta
\noindent
\scriptsize
\begin{tabular*}{\textwidth}{l @{\extracolsep{\fill}} r}
  Text: Emanuel Berg & första versionen januari 2017
\end{tabular*}
\normalsize

\vspace{0.75cm}
\begin{multicols*}{3}

\noindent
\lettrine[lines=2]{\textbf{N}}{ orrmannen}
\firstmention{Fridtjof Nansen} blev på Grönland
förbryllad över allt träbråte som drev upp
längs västkusten. Varifrån kom dessa stockar?
På Grönland finns det ju inga träd.

Nansens sökte stockarnas ursprung till Sibirien
och de ryska flodernas utlopp i
\makebox{Norra ishavet}. Teorin var att
stockarna färdades till Grönland på en
sydvästgående havsström när flodvattnet rann ut
i havet.

Vattenrörelsen skulle i så fall gå genom hela
den norra polarregionen. Den kunde förklara all
drivis och alla märkliga skruvvallar, allt öppet
vattnet i råkar och sprickor, att isen aldrig
vilar utan knarrar och smäller innan den borrar
sig upp i nya formationer av fruset vatten.

Men Nansen hade handfastare indicier än
sibiriskt drivvirke. Redan 1881 hade det lilla
ångfartyget
\emph{Jeanette} skickats ut för att nå
nordpolen i en illa rustad amerikansk
expedition.
\emph{Jeanette} hade sicksackat sig fram mellan
isflaken i
\makebox{Norra ishavet} men snart fastnat och
pressats sönder av isen.

Först tre år senare påträffades persedlar och
dokument från expeditionen -- på Grönland.
En resa på
\makebox{2 900 sjömil} eller tre sjömil
per dag!


\subsection{FRAM ÖVER POLARHAVET}


Alla fartyg på väg mot nordpolen hade antingen
förhindrats eller förintats av isen. Vissa kom
billigt undan när drivande isflak föste dem
tillbaka till varmare farleder. Andra blev
isens fångar: en desperat situation för en
besättning ur stånd att kontakta omvärlden.

Nansens idé var att specialbygga en båt som
istället för att brytas sönder av skruvis
skulle glida undan och lyftas upp, tills hela
skutan låg tryggt och säkert på ett tak av fast
is. Ett hemtrevligt och utrustat vinterkvarter
på drift mot nordpolen!

\columnphoto{nansen.png}
            {\makebox{Fridtjof Nansen}, 1861-1930}


\noindent
\emph{Fram} byggdes i Norge av
\firstmention{Colin Archer}, en norrman med
skotskt påbrå. Skeppet var litet och kompakt
med rund botten. Smidig, så att hon skulle
navigera genom ishavet så långt norrut som
möjligt. När isen väl slutit sig skulle
\emph{Frams} branta,
\makebox{80 cm} tjocka ekväggar hålla stånd och
skjuta upp skutan. Ingenstans skulle isen
få grepp.

Resten av expeditionen var också norsk.
Stortinget beviljade anslag. Men mecenater från
Sverige fick kalla handen. All ära skulle gå
till Norge. Norge, som fortfarance befann sig
i union med Sverige.

Tanken var att Frams besättning skulle vara
uteslutande norsk. Men en svensk lyckades
bluffa sig ombord. Han förnorskade sitt namn
och hävdade att han förvisso växt upp
i Sverige, men till norska föräldrar!

\vfill
\columnbreak
\subsection{MED STRÖMMEN}


\emph{Fram} var snabbrörlig och smidig genom
labyrinten av flytande is. I september 1893
skedde det oundvikliga när isen slöt sitt
strupgrepp. Hjärtat hoppade över ett slag hos
besättningen som fumlade efter balans.
Men några svajiga fotsteg senare hade skutan
skjutit upp och lagt sig oskadd uppe på isen.

Ombord fanns Nansen i en besättningen om
tretton man. Deras position längs jordaxeln var
\makebox{78.7° N}.

Ombord fanns musikinstrument, ett bibliotek samt
en salong för måltider och kortspel.
Matsedeln var varierad och det hölls ofta fest,
till exempel varje gång de passerade en hel
breddgrad på sin drift norrut.

Förutom vinterkvarter för besättning och
dragdjur var
\emph{Fram} en flytande, numera fastfrusen
verkstad. Här fanns sjukstuga, snickeri,
smedja, plåtslageri och till och med
bokbinderi. Allt för expeditionens framgång!
Men lika mycket för att hålla manskapet
sysselsatta och på gott humör under den
långa resan.


\subsection{SNÅL BLÅST}


I början uppfattades vinden som en viktig
faktor för isdriften. Varje dag gjordes därför
observationer för dess hastighet och riktning.

Men vinden påverkar isen endast tillfälligt.
När blåsten mot norr avtar följer en
motreaktion som för isen tillbaka söderut.

\vfill
\columnbreak
Nansen tolkade fenomenet som att den tätt
hopblåsta isen släppte loss och släppte in lite
vatten mellan flaken när vinden inte längre
låg på.


\subsection{POLARHAVET ÄR DJUPT}


Den första överraskningen kom när de skulle
bestämma havsdjupet. Ett lod sänktes ner med
spänd lina. Men linan förblev spänd! De fick
inte ens bottenkänning med en skarvad, flera
tusen meter lång lina.

Därmed avskrev Nansen alla planer på en snabb
polartur. Vattnet från de ryska floderna
försvann ju bara ner i ett enda bråddjup.

Efter dagar och veckor med endast minimala
positionsförändringar uppskattade han att de
skulle återse Norge först om åtta år.


\subsection{PÅ ISDRIFT}


Vid
\makebox{84° N} beslöt sig Nansen att ge sig av
med slädar och hundar mot polen.
\emph{Fram} hade då redan varit på drift i ett
och ett halvt år.

Isdriften hade fungerat enligt Nansens hypotes.
Arktis var ett hav och inte en kontinent.
Expeditionen var en vetenskaplig framgång.

Men den geografiska, obesegrade nordpolen
lämnade honom ingen ro. Nansen ville vinna
polen åt sig själv och åt Norge, ett ödmjukt,
hårt arbetande men i många stycken fattigt land
som satsat stort på hans expedition.

Med sig över packisen tog han
\firstmention{Hjalmar Johansen} och
expeditionens alla hundar.


\subsection{ISTIDEN}


Under tiden på drift hade Nansen lidit av
overksamhet. Hela besättningen gick stadigt upp
i vikt.

Manskapet hade gjort små turer på skidor i de
närmaste omgivningarna men inte legat
i hårdträning för slädfärd. Hela idén var
sprungen ur overksamheten och föraningen att
\emph{Fram} trots allt skull driva förbi ett
par grader söder om polen.

Flera gånger blev Nansen och Johansen tvingade
att vända tillbaka till fartyget. Slädarna hade
gått sönder och måste förstärkas. De var för
tungt lastade, selarna krånglade och så vidare.
Det byggdes om och reparerades och hölls
nya avskedsfester.

Men problemen var desto fler. Hundarna var
ovana och ovilliga att dra. De högg sina käftar
i selen och drog sig fast i ett tumult av
selband, hundar och snö. Ideligen behövde
dragdjuren tuktas och härvan trasslas ut med
stelfrusna fingrar. Temperaturen föll kalla
dagar från minus 20 till minus 50.

Efter initialproblemen kunde Nansen och
Johansen göra goda dagsetapper. Men aldrig utan
stora fysiska ansträngningar. Tillslut kunde de
somna där de stod, framstupa över skidor
och bindningar.


\subsection{ISEN}


På sina håll är isen på Arktis helt
oframkomlig. Det går inte att åka skidor.
Istället går man i dem steg för steg som
i snöskor. Isblock ligger huller om buller
i stora högar.

\vfill
\columnbreak
Att åka släde går inte heller. Snarare skjuter
en man på medan en annan drar för att
millimeter för millimeter tippa släden över en
iskam. Sedan ställs släden på högkant och halas
genom en ränna ner i en dalgång. Här surras
allt om på kajak för att skeppas över en råk.

När man så slagit läger efter tio timmars
oupphörlig aktivitet befinner man sig några
kilometer närmare sitt mål. Manskapet däremot
har gått det mångdubbla. Alla extrasträckor
fram och tillbaka med proviantlådor som lastats
av och på för att få slädarna över och genom
trånga partier, hallinor som att förankra på
andra sidan råken samt exkursioner till höger
och vänster för att hitta en framkomlig väg.
Och när det är dags för nästa släde har
isflaken hunnit glida isär: råken står åter
vidöppen. Allt i en bländande, oändlig vithet.

Nansen och Johansen nådde
\makebox{86.2° N}, eller
\makebox{86°14' nordlig} bredd. De vände när
isen bara blev värre och värre.
På \makebox{35 dagar} hade de tagit sig två-tre
breddgrader närmare polen.


\subsection{FRANS JOSEFS LAND}


Resan söderut gick lättare. Men det fanns inga
depåer. Istället för att återförenas med
kamraterna på
\emph{Fram} slog Nansen och Johansen läger på
en av
\makebox{Frans Josefs}-öarna, på
\makebox{81.5° N}. Detta
\makebox{165 dagar} sedan de lämnat
\emph{Fram}!

Världen som de gjorde till sin var liten och
tom men ändock land. De grävde ut en hydda med
skorsten av snö. De kunde värma mat, äta och
sova. Kosten bestod av isbjörnar som för sin
nyfikenhet belönades med en kula i kistan.

Männen vaggades in i en sövande rytm där varje
dag var lika innehållslös. Långhåriga, skäggiga
och kolsvarta av sot låg de i hyddan och
slumrade bort tiden.


\subsection{HUR GÖR DJUR}


Det ytterst sparsamma djurlivet är enda
förströelsen. I sin dagbok ägnar Nansen flera
sidor åt en räv. Räven hade först sprungit iväg
med deras harpun och termometer. Sedan hade den
ställt sig att iltjuta, för att håna
sina brottsoffer!

Det skulle dröja till
\makebox{maj 1896} innan räddningen kom.
Det var
\firstmention{Frederick Jacksons} brittiska
expedition. Sammanlagt tillbringade Nansen och
Johansen
\makebox{267 dagar} och nätter i hyddan.

Norge återsåg de i augusti samma år. Ännu var
inget känt om
\emph{Fram}. Men snart hörde skeppet av sig.
En lättnadens suck föll för hela expeditionen
-- den kanske mest originella
i hela polarhistorien.


\subsection{MÄSTER MEKANOS MÄN}


För att nå nordpolen hade
\firstmention{Salomon August Andrée} en lika
djärv idé som Nansens. Han tänkte åka
luftballong till nordpolen!

De tre deltagarna -- Andrée,
\firstmention{Nils Strindberg} och
\firstmention{Knut Frænkel} -- hördes aldrig
av. Det skulle dröja tre årtionden innan en
norsk expedition hittade deras dödsläger
på Vitön.

Andrée var en av 1880-talets män. Han hyste en
obegränsad tilltro till den tillämpade
vetenskapen, till tekniken och dess förmåga att
lösa praktiska men på sikt även
samhälleliga problem.


\columnphoto{andree.png}
            {\makebox{Salomon August Andrée},
             1854-1897. En tid som hämtad ur en
             roman av
             \makebox{Jules Verne}, där raska
             unga män gjorde observationer,
             antecknade och imponerade med
             fiffiga små manicker; en tid innan
             \emph{Titanic} hade brakat in
             i sitt isberg och första
             världskriget med sin industriella
             masslakt visat mänskligheten
             baksidan av det
             teknologiska myntet.}


\subsection{AERONAUTERNA}


Från Danskön norr om Spetsbergen skulle Andrée
nyttja vindarna mot nordöst. Ombord på
vätgasballongen
\emph{Örnen} skulle han flyga över
ishavet som efter alla misslyckade försök
tycktes omöjligt att forcera.


\columnphoto{ballong.png}
            {Luftballongens stilrena geometri
             och lättfattliga princip inrymmer
             allt det goda med teknologin,
             inklusive riskmomentet.}


\vfill
\columnbreak
\noindent
För upptäcksresande finns dock en nackdel hos
luftballongen: den går inte att styra.
Ballongen flyger med vinden i samma hastighet.
Endast i höjdled finns möjlighet att påverka
dess läge.

Men Andrée gjorde ett stort nummer av att hans
ballong faktiskt gick att navigera. Metoden kom
från engelsmannen
\firstmention{Charles Green} och går ut på att
man i gondolen tar med stora rullar av grovt,
tungt rep, så kallade släplinor. När vinden är
ogynnsam kastar man släplinorna i backen att
dras efter ballongen; friktionen minskar då
dess hastighet.

Eftersom ballongen även ändrar vikt beroende på
hur mycket tågvirke som finns ombord kan
släplinor också användas för att justera
farkostens höjd.

Förutom släplinor riggas segel. På
\emph{Örnen} skulle styrseglet peka i motsatt
riktning som släplinan och vinden, som då
skulle pressa upp ballongen.

Genom att laborera med dess konfigurationer
kunde ballongkursen påverkas att avvika några
enstaka grader från vindriktningen!


\subsection{VIND I SEGLET}


En vätgasballong är en enda stor vindyta.
Och vikten är minimal: vätgasen i ballongen är
lättare än luften utanför, vilket är skälet
till att hela ekipaget överhuvudtaget
kan flyga.

Efter ett första ryck blåser inte vinden
ballongen framför sig. Istället färdas
ballongen med samma hastighet, inte
\emph{med} utan
\emph{i} vinden.


\columnphoto{gondol.png}
            {Aeronauterna i gondolen upplever
             väderleken som vindstilla. För att
             tända en cigarett behöver man inte
             kupa handen mot vinddraget, för
             det finns inget. Däremot finns det
             andra skäl att avstå när
             ``uppehället'' består av en stor
             kropp högexplosiv vätgas.}


\subsection{GASFÖRLUSTEN}


\emph{Örnen} var sydd i siden med största
omsorg för varje detalj. Till exempel hade
linan i nätet en diameter på
\makebox{5.5 millimeter}, dess sammanlagda
längd var
\makebox{25 000 meter} och dito vikt
\makebox{350 kilo} -- men den varierade lite,
med luftfuktigheten.

Hantverksskickligheten till trots tappade
\emph{Örnen} hela tiden gas, precis som alla
luftballonger. En stor ballong tappar dessutom
gas fortare än en liten eftersom dukytan blir
proportionellt mindre med ökad volym.

Snabbast sker gasförlusten på hög höjd.
Det låga lufttrycket ger mindre motstånd från
utsidan när gasen sipprar ut.

Andrée trodde ändå att han skulle kunna flyga
i
\makebox{30 dagar} med
\emph{Örnen}.
\makebox{30 dagar}? Tja, det fanns inget
tidigare rekord att jämföra med. Ingen hade
känt sig manad att göra långfärdsturer i en
trång gondol tillsammans med ytterligare en
eller två personer. Men någon hade visst varit
i luften i
\makebox{72 timmar}!

Entusiasmen för
\emph{Örnen} var allmänt stor. De enda som
förhöll sig kallsinniga var ballongexpertisen
-- och polarforskarna.


\subsection{DUBBELTRUBBEL}


Under hela projektet betraktades polarisen och
nordpolen som den stora faran.


\columnphoto{john-franklin.png}
            {Polarhavet, en farlig plats då som
             nu. Här
             \makebox{John Franklins} stora
             expedition genom nordvästpassagen
             1845. Ett femtiotal
             räddningsexpeditioner kunde inte
             rädda de
             \makebox{129 männen} undan
             kannibalism och död.}



\noindent
Men om polarhavet är farligt så är det det
långt ifrån ofarligt att flyga luftballong!
I synnerhet om man experimenterar med
ny utrustning.

Personskador vid markkontakt förekommer än
idag. Bristen på navigationsmöjligheter gör att
luftfärden kan sluta ute till havs eller
i snårskogen likväl som på en välansad kulle.
Under start och landning finns det
förvånansvärt många saker att kollidera med
även i öppna landskap. Vidare kan en
vätgasballong fatta eld.

Från aviatikens pionjärer finns moderna
Ikarosmyter. Barografen visade
\makebox{7 000 meter} när
\firstmention{Gaston Tissandier},
\firstmention{Joseph Crocé-Spinelli} och
\firstmention{Théodore Henri Sivel} kastade den
sista ballasten. Ballongen började stiga så
smått. Plötsligt kom en vind och upp sköt de
som en raket. När Tissandier satte ner
ballongen var det i sällskap av två blåsvarta
lik. Hur högt hade de varit?
\makebox{8 000 meter}, eller mer?


\subsection{MED VINDENS FART}


Andrée, Frænkel och Strindberg klättrade in
i gondolen den
\makebox{11 juli} 1897 klockan
15:30. De skulle ge sig iväg från Spetsbergen
och flyga från basen på Danskön vid
\makebox{79.5° N}. Det skyddande ballonghuset
monterades ner och så
kapades förtöjningslinorna.

Det blåste kraftiga vindar mot nord.
Besättningen hoppades att väderleken skulle
hålla i sig. Normalt sätt sker
ballonguppstigning i blygsamma vindar.
Men Andrée vill få största möjliga snabbskjuts
mot polen.

Under uppstigningen skruvade några av
styrlinorna ur sig ur sina fästen och blev kvar
på backen. Det var en säkerhetsmekanism som
felade. Tanken var att man skulle kunna göra
sig av med linorna om de snärjde in sig i något
på marken. Andrée själv trodde aldrig på ett
sådant scenario. För övrigt så räckte det väl
med en sågkniv ombord? Mest för att blidka
olyckskorparna hade han installerat den
sinnrika mekanism som nu hade kostat
expeditionen dess styrlinor.


\columnphoto{ikaros.png}
            {Vaxet började rinna när Ikaros
             flög för nära solen. Idag vet vi
             att det i allmänhet blir
             \emph{kallare} ju högre upp man
             kommer. Men temperaturen
             i atmosfären är komplex.}


\subsection{VERTIKALEN}


\emph{Örnens} hastighet var god. Båtar som
följde efter hamnade på efterkälken trots
full maskin.

Ombord bänslade besättningen om en ballastlina
som ersättning för de styrlinor som
gått förlorade.

Men navigeringen beredde aeronauterna större
problem än så. När styrlinorna släpptes slog
\emph{Örnen} runt och vände sig
\emph{mot} styrlinan istället för tvärtom.
Seglet pressades då inte upp utan
ner av vinden.

Andrée muttrade att detta trots allt var en
pionjärtur. Efterkommande skulle lära av
misstagen. Efter bara en handfull uppstigningar
var han själv heller ingen van ballongseglare.
Ballongnavigationens fader Green hade genomfört
flera hundra.


\columnphoto{eagle.png}
            {En pionjärtur med oerfaren besättning,
             med distans tiodubbel den gamla noteringen,
             med experimentell luftballongsutrustning,
             i ett oprövat klimat,
             med destination nordpolen.
             Gott självförtroende 1897.}


\noindent
Till och med Andrée förstod att det inte skulle
gå att styra spikrakt mot polen.
De skulle bli utlämnade åt vindarna.
Däremot trodde han att de genom att höja och
sänka ballongen samt bromsa dess framfart
skulle kunna parera och ducka för oönskad vind.
Och sedan sätta fart igen. Vind för vind skulle
de närma sig sitt mål.

För att höja
\emph{Örnen} kunde man släppa sand ur
ballastsäckarna. Detta fick omedelbart gensvar
och ballongen flöt upp med stor precision: en
enda meter, om man släppte ut rätt mängd sand.
Nära land kunde man istället fira ballastlinan
upp och ner för att spara på sanden.
I nödfall kunde man lämpa överbord proviant
och utrustning.


\subsection{TJOCKAN}


\emph{Örnen} höll sig flygande i
\makebox{65 timmar} eller
\makebox{2.7 dygn}. Men det var inte
gasförlusten som blev dess fall. Istället var
det all fukt över ishavet:
\emph{tjockan}, den dimbank som hela tiden
tynger luften.

Tjockan gör det omöjligt att torka kläder.
Blöta och kalla fötter gör minsta rutinsyssla
till irritationsmoment. Inandningen av den
fuktiga luften får temperaturen att upplevs som
mycket kallare. Det blir svårt att somna och
sömnen ger inga krafter.

För Andréemännen innebar tjockan att ballongen
stadigt blev tyngre. Först lade sig fukten som
en insektshinna över farkosten. Sedan började
den tränga in i ballongduken, i rep och linor
tills tågvirket var stumt och isande att
handha. Tillslut frös ytlagret varefter all
väta omedelbart lade sig till isen.

Nervositeten steg när
\emph{Örnen} tappade höjd. Den första
markkontakten följdes av slag i packisen med
kortare och kortare mellanrum. När gondolen
lagt sig och ballongen singlat ner över isen
uppskattade Andrée att farkosten ökat vikt med
\makebox{\emph{ett ton}} sedan Danskön!


\subsection{VILSE I ISEN}


För Andrée, Frænkel och Strindberg stod valet
mellan
\makebox{Frans Josefs land} i öster och
Sjuöarana i söder. På båda fanns en depå.
Med den fallna
\emph{Örnen} som ett dinosaurieskelett i ryggen
gav de sig ut över vidderna.

Men slädarna var klumpiga och överlastade.
Männen helt oförberedda. De hade inte tränat
inför detta scenario. Allt fokus hade legat på
luftfärden.

Än värre var isdriften. När de gick österut mot
\makebox{Frans Josefs land} förflyttade de sig
istället
\emph{västerut} trots alla ansträngningar över
isvallar och sötvattengölar. När de istället
stretade söderut mot Sjuöarna bar isen dem
norrut. Varje positionsbestämmelse innebar en
ny besvikelse: allt slit förgäves.

De hade varken isborr eller nät för fiske.
Inte ens skidor att löpa efter skadeskjutet
vilt. Deras Remingtongevär å andra sidan var av
gammal, men tydligen god modell, för de lyckades
fälla ett tiotal isbjörnar, ibland bjässar på
uppemot ett halvt ton. Färden gick vidare.

Vintern stod redan för tältluckan.
Nätterna blev längre medan kylan trängde sig
genom djurskinn och skägg, in
i kinderna, överallt.

Efter att ha huggit upp en vak började de bygga
en snöhydda. För att fästa is- och snöblock vid
varandra samt isolera skarvarna hällde de på
vatten från vaken. Vattnet frös omedelbart.
Väggarna lades dubbelt för ett isotermiskt
luftskikt. Det blev tillslut en trerummare med
välvt tak.


\subsection{FASTIGHETSKRISEN}


Glädjen över den nya bostaden kom av sig när
isflaket undertill, det vill säga golvet,
sprack i två delar. Av hyddan återstod en
försjunken snöruin. Isen visade sig än en gång
vara en opålitlig allierad. Men som motståndare
desto mer konsekvent. Det fick bära
söderut igen.

\makebox{Dag 64} på isen. De hade färdats
\makebox{330 km} söderut eller lite drygt fem
kilometer per dag. De nådde det öppna vattnet
och sjösatte sin båt.


\subsection{KRONAN PÅ BLÄNDVERKET}


Snart såg de land: Vitön, nordost om
Spetsbergen. En märklig syn! En glaciärfernissa
spänner en issköld över hela ön. Ovanför hänger
en dimkupol. Landet verkar genomskinligt.
Ett nästan utomjordiskt intryck på de hårt
åtgångna männen ute på havet.

På drivisen plågades de av diarré, kramper och
bölder, även feber. Men först på Vitön kom
polarletargin som en varm, sövande mantel.

Inte ens ett överflöd av nyskjuten proviant
kunde hålla undan orkeslösheten. Männen blev
likgiltiga inför sina egna öden.

Slädfärden hade gett mål och mening.
Ansträngningarna höll dem varma till och med
när de gått genom isen. Men på den köldfrusna
ön var kläderna och övrig utrustning
totalt otillräcklig.


\subsection{AMUNDSEN OCH SYDPOLEN}


\firstmention{Roald Amundsen}, Norge, var
egentligen på väg till nordpolen med sin stora
expedition. Men engelsmannen
\firstmention{Robert Peary} hann före när han
den
\makebox{6 april} 1909 blev först att nå polen.
Bakom sig hade han en 23-årig karriär som
polarforskare. Men Amundsen lät sig inte
nedslås och 1911 styrde han Nansens gamla
\emph{Fram} mot den ännu obesegrade sydpolen.
\emph{Fram}, som renoverats i grunden och även
fått en svensktillverkad diselmotor.

Även i kampen om sydpolen hade norrmännen styv
konkurrens från engelsmännen.
\firstmention{Ernest Shackleton} hade 1908
gjort en framstöt med hästar och slädar men
isande vindar på hundratals kilometer i timmen
pinade dem åter. Trots depåer följde en
svältfärd utan draghjälp sedan hästarna en
efter en dukat under. Shackleton nådde
\makebox{88° S}. Skulle Amundsen nå hela vägen?


\columnphoto{amundsen.png}
            {\makebox{Roald Amundsen},
             1872-1923. Polarforskaren som
             lärde mest och bäst av inuiterna.
             Inte minst hur man klär sig ute på
             isen! Handskar av björnskinn,
             resten säckiga renskinn lager på
             lager. Absolut inga
             ylleunderkläder som man svettas i.
             Amundsen lärde också inuiterna ett
             och annat. Till exempel sprängde
             han en gammal igloo med dynamit
             för att demonstrera den vite
             mannens kraft.}


\columnphoto{shackleton.png}
            {\makebox{Ernest Shackleton},
             1874-1922. Världens bästa dåliga
             polarforskare som aldrig förlorade
             en enda man på isen trots makalösa
             strapatser. Hans stöt mot sydpolen
             kom till korta
             \makebox{180 km} från målet, men
             expeditionen drog slöjan av
             Antarktis -- på sätt och vis en
             lika stor bedrift, som banade väg
             för Amundsen och Scott.}

\noindent
1911 hade britterna skickat ännu en expedition,
denna gång under
\firstmention{Robert Scott}, officer i hennes
majestäts stora flotta. Scott hade redan 1901
under
\makebox{59 dagar} kämpat mot polen på isen.
Den gången vände han vid
\makebox{82° S} sedan skörbjugg, blodhosta och
ledverk drabbat expeditionen. Nu, ett årtionde
senare, var han tillbaka i vad som blev en
kapplöpning mot norrmännen om sydpolstrofén.
Norge, som helt nyligen (1905) vunnit
sin självständighet!


\subsection{DET KALLA KRIGET}


Det skulle tillkomma de stora
sjöfartsnationerna att göra upp om polerna.
Storbritannien med både krigs- och
handelsflotta. Norrmännen med skepp och båtar
inte bara för handel utan även för säl-
och valfångst.

Redan vikingarna var ju utforskare av
polartrakterna. För att inte drabbas av
skörbjugg åt de hjortron, ännu rikare på
C-vitamin än apelsiner.


\columnphoto{c-vitamin.png}
            {Det kanske största (?) enskilda
             problemet för de klassiska
             polarexpeditionerna var
             \emph{skörbjugg}. Symptomen är
             svullna lemmar, blödande tandkött,
             tandlossning, därefter mentala
             rubbningar och tillslut död.
             Skörbjugg orsakas av brist på
             C-vitamin, som inte kan
             syntetiseras utan måste intas
             med föda, och kruxet var att
             konserveringsmedlet tog kål på
             C-vitaminen i de medtagna
             ransonerna. Enklaste botemedlet
             var att slå ihjäl sälar och
             pingviner och sen äta det färska
             köttet, halvrått om så behövdes.}


\noindent
Trots sedvanlig energi och noggrannhet från
britternas sida hade norrmännen ett stort
försprång. De var vana skidlöpare och hade
under generationer arbetat och jagat
i sträng kyla.

När norrmännen tolkade efter släde och korsade
krevasser med sina
\makebox{244 cm} långa skidor tog britterna
sina första stavtag och upptäckte att
handlovsremmarna var för korta.

I själva verket var en del britter ännu
virrigare än så. Deras polarauktoritet
\firstmention{Clements Markham} sammanfattade
till exempel det vinnande konceptet på isen med
orden ``inga skidor, inga hundar''. Vad skulle
man använda då? Snöskor och hästar!

Med tanke på de klimatologiska
förutsättningarna och den stolliga
inställningen talar det sitt tydliga språk att
britterna
\emph{ändå} varit så framstående
i polartrakterna.

Den brittiske polarhistorikern
\firstmention{Roland Huntford} å sin sida
kanske överdriver en smula till norrmännens
fördel när han skriver att livet i Norge på
1890-talet påminde ganska mycket
om polarforskning.


\subsection{UNDER ISEN}


Amundsen ledde en resursstark expedition mot
polen. Han hade ett manskap med erfarenhet inte
bara från det nordiska klimatet utan från många
expeditioner till polarvärlden. Amundsen själv
var redan världsberömd sedan han med en och
samma båt löpt nordvästpassagen. Han hade också
dyrköpt erfarenhet från just Antarktis dit han
rest i en klaustrofobisk och rubbad
belgisk expedition.

Amundsens utrustning var minutiöst paketerad.
Alla detaljer hade stöpts till leda.
Man behövde inte väga persedlarna, det räckte
att räkna och multiplicera, ty vad allting
vägde var redan bokfört. Och mycket riktigt
räknade Amundsen någonstans på Antarktis
\makebox{5 000 paket} kex! Men självklart hade
de också med sig alla tidens vågar och
mätinstrument.

Eller tag sovsäckarna. De skulle vara av
renskinn: naturens eget superisolerande
material, eftersom vartenda hårstrå är ihåligt.
Men Amundsen ställde högre krav av så.
Det skulle enbart vara hudar från ettårskalvar
som slaktats på hösten!

Amundsen utförde polarstuvningen med
oöverträffad nit. Men han hade ytterligare ess
i vindjackan. Så fort
\emph{Fram} hade passerat det öppna Rosshavet
och lagt till i Valbukten tog sig manskapet
upp på
\makebox{\emph{Ross Shelfis}} eller
\makebox{\emph{Stora isbarriären}} som den då
kallades. Först där byggde de
sitt vinterkvarter.

Denna idé hade tidigare avvisats.
Umbärandena däruppe ansågs oöverkomliga.
Sträng kyla med snöyra och polarvindar som
hamrar fram över platån innan de slungar sig
ner i havet. Dessutom kunde ju isen släppa, och
hela vinterkvarteret störta eller glida iväg ut
i ingenstans!

Men enligt Amundsens efterforskningar hade
platsen sett ungefär likadan ut i
\makebox{70 år}. Han antog därför, felaktigt,
att det någonstans under all is fanns
fast mark.

Norrmännen skottade sig ner till isen och fick
på tio dagar ihop en stor stuga av medtagna
moduler. Tält restes för dragdjuren. Ur isen
höggs förrådsutrymmen, tillslut stora rum som
förenades med långa gångar. Deras vinterkvarter
blev en futuristisk underjordisk bas.

Manskapet var väl skyddat från väder och vind.
De olika rummen blev verkstäder där praktiska
problem kunde lösas. För trots alla
förberedelser fanns det gott om arbete kvar.
Manskapet skulle inte gå varandra på nerverna,
sysslolösa under den långa vintern.

Expeditionen befann sig redan i samma habitat
som sydpolen, målet för expeditionen.
Därför räckte det med en promenad för att
upptäcka om stövlarna var för små eller om
kapuschongen skymde synen. Och då fort in igen
och fram med nål och tråd under ivrigt ståhej
om det nya
``patentet''.

Före den sista etappen genom höghöjdsmassivet
uppfördes ett stort antal depåer. I vid omkrets
kring varje depå skottades snöhögar markerade
med färglada skyltar. Ingen skulle under
återfärden irra omkring i snöyran och missa
depån med bara några meter.


\subsection{HUNDLIVET}


Den största skillnaden jämfört med britterna
låg i Amundsens val av dragdjur. Shackleton och
senare Scott använde förutom hundar även
hästar: ponnyer som de hämtat i Mongoliet.
Jackson, Nansens räddare, hade med sig ryska
hästar som också de dog som flugor.

Hästar är förstås lika lite som människor
skapade för temperaturer ner till minus 50.
Deras höga tyngdpunkt gör dem svåra att
navigera bland torosser och isbråte.
Hovarna fastnar i sprickor under nysnön och
smärtan är obeskrivlig när benet vrids runt.
Men bara några meter senare bryter hästen
igenom igen och faller framstupa i det iskalla
vattnet. Först efter stora ansträngningar kan
djuret halas upp och till nöds värmas innan
hela ekipaget äntligen kan komma på fötter.

Precis som andra stora, kloka däggdjur är
hästar egensinniga och ibland nyckfulla.

Trots alla dåliga erfarenheter med hästar
i polertrakterna var det ologiskt nog
\emph{hunden} som hade dåligt rykte.
En trilskande bundsförvant, hette det!

Amundsen undrade om det var de engelska
gentlemännen som missförstått hundens natur.
Själv tog han med sig
\makebox{97 hundar} till Antarktis. Och fler
blev det, eftersom några var tikar!
Hundarna kom från Grönland, riktiga
bestar allesammans.

Hundarna hade två tidsfördriv. Det ena var att
hela flocken ställde sig upp och ylade för full
hals. En försångare höjde strupen mot skyn och
så föll resten hundgrant in. Efter ett
öronbedövande dån slutade det hela tvärt som på
en given men aldrig identifierad signal.
Konserterna revitaliserade hela flocken.
Men bland polarforskarna och sjömännen
i kojerna var det många som inte uppskattade
sina fribiljetter.

Det andra intresset hos hundarna var slagsmål.
De rök ständigt ihop i blodiga bataljer.
Det gällde att hierarkin bland hundkräken hela
tiden skulle vara glasklar. Vid minsta tvekan
skulle det genast utrönas vem som var starkast.

Största omsorg togs för hundarnas väl, hela
expeditionen var ju beroende av dem.
På
\emph{Fram} lades ett extra däck så att
överspolat vatten rann bort. Hundarna hade det
torrt och varmt ovanför luftfickan.


\columnphoto{pemikan.png}
            {Pemikan är fettsnålt, torkat kött
             som mals ner i smält fett. Här kan
             också tillsättas ärtor.
             Resultatet blir superkomprimerad
             energi som dessutom är
             lätt paketera.}


\noindent
När Amundsen skulle mata sina hundar kastade
han fram hundpemikan från behörigt avstånd.
Sedan petade han på hunden med en stör.
Hunden frustade av ilska och högg tag i trät,
ryckte och slet i en våldsam dragkamp.

Men när hunden utmattats av den meningslösa
kampen tog den sig an födan. Amundsen började
nu att klia med stören.

Tillslut kunde hundarna matas direkt från
handen. Men det hindrade dem inte från att
hålla sina konserter eller utkämpa sina
bataljer. Mer än en polarforskare fick ett bett
i rumpan när han alltför lojt lommade fram med
påken för att ge spannet en omgång.

Amundsen använde även hundarna som hundbränsle
när de slutkörda kräken inte längre orkade dra.
På så sätt gav hundarna expeditionen sin
sista tjänst.

Vid ett tillfälle var en av hundarna så
nerbruten av det eviga draggjörat att kroppen
vid dödsögonblicket redan var ett sargat
kadaver. Amundsen bedömde köttet som otjänligt
som hundföda. Kanske till och med skadligt att
förtära? Så hundliket grävdes ner och skottades
över. Men under natten hördes tjut och
hundgläfs. Manskapet stack yrvaket sina huvuden
genom tältluckorna. Det var hundarna som grävt
fram sin forne kamrat, nu i full färd att
fördela de
``bästa'' bitarna!


\subsection{SYDPOLEN}

\noindent
\begin{tabular}{l l l}
  1911 & 15/12 & Amundsen \\
  1912 & 17/1  & Scott
\end{tabular}

\vspace{\baselineskip}
\noindent
Scott och hela hans sydpolstrupp, fem män
totalt, dukade under på tillbakavägen.


\subsection{IDAG}


Idag är polartrakterna kartlagda på
kubikcentimetern. Icke desto mindre innebär
varje avhandling, varje rymdfotografi eller
3D-modelering av polarbassängen att ytterligare
en pusselbit kan läggas på plats.

Antarktis breder ut sig
\makebox{14.2 kvadratkilometer} exklusive
svansen i nordväst och de kringliggande öarna.
Kontinenten består av
\makebox{30 miljoner} kubikkilometer is.
Medelhöjden över havet är den högsta i världen,
\makebox{2 320 meter}. Men kylan, vindarna och
den tunna atmosfären gör att höjden upplevs som
högre ändå.

\vfill

\columnphoto{amundsen-scott-base.png}
            {\textit{If anything can start anew,
                     then everything must continue.}
             Polerna är besegrade men deras
             attraktion förblir magisk såväl
             som magnetisk.
             Här
             Amundsen-Scottbasen, Antarktis.}


\newpage
\subsection{BASERNA}


Den mest kända basen på Antarktis är
amerikanska
\emph{Amundsen-Scott}. Den ligger vid den
geografiska polen mitt på kontinenten.

Amerikanarna har också den sydvästra kustbasen
\emph{McMurdo}. Här kan det vara så varmt som
minus fem. Det är den populäraste basen, som
sommartid hyser ett tusental personer: forskare
från
``världens'' universitet, en del
underhållspersonal och så amerikanska flottan
i NSFA,
\emph{Naval Support Force Antarctica}.


\columnphoto{lc-130.png}
            {Till Antarktis kan man flyga med
             ett LC-130, det amerikanska
             Herkulesplanet fast
             specialutrustat med skidor för
             start och landning på isen.}


\noindent
Ryssarna har vid den magnetiska polen i sydöst
basen
\makebox{\emph{Vostok} (``Öst'')}.
De magnetiska polerna är mer nyckfulla än de
geografiska; och tydligen också mer extrema,
för vid
\emph{Vostok} uppmättes den lägsta temperaturen
någonsin: --89.6°C,
\makebox{juli 1983}.

Britterna har
\makebox{\emph{Victoria Station}} i nordväst.


\subsection{OMOGET BETEENDE}


Men det är fler länder än så som varit
intresserade av Antarktis!

Nazityskland och Luftwaffe släppte på sin tid
ner tusentals stålsvastikor över hela
kontinenten. Ett praktiskt sätt att markera
sitt revir! Men att likna nazisterna vid hundar
och svastikan vid urin är förmodligen att göra
jyckemakten en otjänst.

Vid ett annat tillfälle tog argentinarna till
vapen mot britterna. Men de sköt bara
varningsskott för att sätta sig i respekt --
hos chilenarna, märkligt nog.
Britterna skickade sina professionella
soldater; och senare blev incidenten ett av
svepskälen till Falklandskriget, 1982.

I största samförstånd bestämdes redan 1961 att
Antarktis inte skulle militariseras eller
användas för militära ändamål. Det var när de
``moderna'' supermakterna USA och Sovjetunionen
ville ta de gamla kolonialisterna i örat.
Sedan dess har alla respekterat
överenskommelsen, på sätt och vis.


\subsection{SKIDÅKNING}


Den klassiska polarexpeditionen tillhör det
förflutna. Idag finns inga altruistiska
mecenater som önskar få namnge nyupptäckta
ishavsöar. Det behövs inga havstransporter på
ombyggda valfångare.

Inga stora vinterkvarter som byggs där och då
med släggor, yxor och spadar. Hammarslagen mot
slädmedarna har tystnat liksom hundgläfset
runt sälflänsen.

Idag är mecenaten ett anonymt affärskonglomerat
vars logotyp ler i mjugg från sportplagg
världen runt.

Sjösjukan under seglatsen har ersatts av
flygsjuka ombord ett ryskt jätteplan.
Det skakar och bullrar och luktar illa men
resan går bra. Kabinbesättningenen har redan
satt ner hela spektrat av äventyrare, allt från
fullblodiga utbygdsjägare till excentriker som
betalar en förmögenhet för att sent omsider
leva livet
``på riktigt''.

Det glada kamratskapet, isens brödrarskap, är
också borta. Den största fjädern i dagens
polarkapuschong är att skida
\emph{unsupported} till polen, eller ännu
hellre, inte bara nå polen utan fortsätta,
korsa hela den antarktiska kontinenten eller
kämpa sig genom ishavet i norr. Enligt reglerna
för
\emph{unsupported} får man inte ens ha en jycke
med sig! Vidare tillåts inga depåer och
självklart inte proviantnedsläpp
från följeplan.


På skidor har återigen våra grannar utmärkt
sig. Först att skida
\emph{unsupported} till nordpolen var
norrmännen
\firstmention{Børge Ousland} och
\firstmention{Erling Kagge}. Likaså den första
kvinnan
\emph{unsupported} till nordpolen:
\makebox{Cecilie Skog}, Norge. (Skog med
\emph{Explorer's Grand Slam}: båda polerna plus
bergens
\makebox{\emph{Seven Summits}}. Hon har
dessutom bestigit K2.)


\columnphoto{oden.png}
            {Vi svenskar då?
             Återigen teknologin: isbrytaren
             \emph{Oden} blev 1991 det första
             icke-atomdrivna fartyg att bryta
             led till nordpolen.
             Men i äventyrsvärlden finns det
             ännu mer udda rekord. Till exempel
             \makebox{Erik Larsen} från USA som
             tog
             \emph{cykeln} de
             \makebox{120 milen}
             till sydpolen!}

\end{multicols*}

\newpage
\begin{minipage}{\textwidth}
  \begin{multicols*}{3}
    \subsection{CARE OF KIT}

    Det som gjort skidexpeditionerna möjliga är
    delvis det psykologiska övertag våra dagars
    äventyrare har jämfört med pionjärerna som
    gav sig ut i det okända.

    I övrigt är det en fråga om modern
    utrustning. Korta skidor på
    \makebox{180-190 cm}. Stavar av aluminium
    med handtag som inte leder kyla.
    Sovsäck och kläder med fuktbarriär som
    hindrar kroppsfukt att tränga igenom och
    frysa till is på utsidan. Bensin till
    köket, inte fotogen som klumpar sig
    i kylan. Sedan en snabbglidande, flytande
    pulka av kolfiber -- låg tyngdpunkt, trots
    sisådär \makebox{120 kilo} utrustning och
    proviant. Ergonomisk ryggsäck med
    ytterligare upp till \makebox{30 kilo}.
    GPS, satelittelefon och argossändare, inte
    bara för nödsituationer utan också för
    tillförsikt och avspänning under hela
    färden. Dunjackor som åker på vid matpaus
    och lika snabbt av igen när värme kommer
    från kroppens motor.

    På Andrées, Nansens och Shackletons tid
    handlade det om polen och människor.
    Idag handlar det om människor och polen.
    Vad kommer det handla om imorgon? Ju mer
    som förändras, desto mer förblir sig likt.
    \articleendbox
  \end{multicols*}
\end{minipage}

%% bibliography
\vfill
\noindent\hfil\rule{\textwidth}{.4pt}\hfil
\vspace{0.5\baselineskip}
\begin{minipage}{\textwidth}

  \begin{multicols*}{2}

    \titleformat{\subsection}{\sffamily}{}{0pt}{}

    \subsection{MER LÄSNING}

    Att ta sig igenom en klassisk
    polarexpeditionsskildring av Amundsen,
    Nansen eller Shackleton är inte gjort i en
    handvändning. Även de forkortade utgåvorna
    på svenska löper hundratals sidor av nogsam
    paketering och matlagning, slädfärder och
    isbjörnsjakt. Men i synnerhet Nansens
    bok rekommenderas.

    Om Andrées ballongfärd har
    \firstmention{Per Olof Sundman} skrivit den
    definitiva skildringen i
    \emph{Ingenjör Andrées luftfärd}.
    Boken filmatiserades 1982 i en
    svensk-norsk-västtysk storproduktion.
    På engelska heter den
    \emph{The Flight of the Eagle} för
    den söksamme.

    Huntfords alla böcker är oerhört
    detaljerade men tyvärr lite tråkiga och
    virriga till stilen. (Han har även skrivit
    en lika tjock bok om Nansen.)

    Till sist rekommenderas kallt den tecknade
    serien av
    \firstmention{Greg Rucka} och
    \firstmention{Steve Lieber}.

    \vfill
    \columnbreak

    %% Biblatex entries
    \vspace{\baselineskip}
    \nocite{*}
    \setlength{\bibitemsep}{0.5\baselineskip}
    \renewcommand*{\bibfont}{\scriptsize}
    \printbibliography[heading=none,keyword={polaric}]

  \end{multicols*}
\end{minipage}
%% end bibliography

%%%% POLARIC ENDS HERE

%%%% EXTRA MATERIAL BEGINS HERE
%% \graphicspath{{/home/incal/borta/img/k2/}}

%% \begin{center}
%%   \begin{minipage}{0.7\textwidth}
%%     \begin{center}
%%       \vspace{1cm}
%%       \noindent
%%       \includegraphics[width=\textwidth]{wiessner.png}
%%       \newline
%%       \vspace{0.5\baselineskip}
%%       \noindent
%%       \normalsize
%%       \textbf{Amundsens hade köpt sina hundar
%%         från Grönland, via Danmark. När de
%%         spändes för slädarna under
%%         initialturerna på Sydpolen arrangerades
%%         deras selar parvis, längs en enda lina
%%         som löpte från släden i färdriktningen.
%%         Metoden används i Alaska och är
%%         i teorin den mest effektiva, men på
%%         Grönland gör man på ett annat sätt.
%%         Där har varje hund ett eget rep som
%%         alla löper samman i en och samma
%%         förtöjningspunkt, med hundarna i ett
%%         spann föröver. Detta passade också
%%         Amundsens hundar mycket bättre och är
%%         dessutom säkrare, till exempel när en
%%         hund faller ner i en vak eller spricka.
%%         Scotts hundar kom från Sibirien.}
%%     \end{center}
%%   \end{minipage}
%% \end{center}

%%%% EXTRA MATERIAL ENDS HERE

%%%% BACK BEGINS HERE
\blankpage

\graphicspath{{/home/incal/borta/img/k2/}}

\begin{center}
  \begin{minipage}{0.7\textwidth}
    \begin{center}
      \vspace{1cm}
      \noindent
      \includegraphics[width=\textwidth]{wiessner.png}
      \newline
      \vspace{0.5\baselineskip}
      \noindent
      \normalsize
      \textbf{
        Tysk-amerikanen
        \makebox{Fritz Wiessner} -- i tonåren en
        klippklättrare i världsklass,
        i tjugoårsåldern en djärv alpklättrare
        och 1939 ledare för expeditionen till K2
        -- en ledare längst fram och högst upp,
        som själv bröt leden genom snön och isen
        vid varje förflyttning. Omsorgsfullt hade
        han byggt upp en logistisk pyramid av
        läger, och tillsammans med sherpan
        \makebox{Pasang Dawa Lama} kom han också
        snubblande nära,
        \makebox{200 höjdmeter} från
        toppen, men de vände sedan
        \makebox{Dawa Lama} tappat sina stegjärn.
        Under nedstigningen fann Wiessner att
        hans oerfarna manskap övergivit lägren
        och klättrat ner; och istället för ett
        nytt toppförsök följde en helvetesfärd
        nerför berget utan mat eller vila.}
    \end{center}
  \end{minipage}
\end{center}
\thispagestyle{empty}

\vspace*{\fill}

\begin{center}
  \begin{minipage}{0.71\textwidth}
    \setlength{\parindent}{0pt}
    \setlength{\parskip}{\baselineskip}
    \begin{center}
      \large
      Läs mer om Wiessner

      och om
      \firstmention{Rob Hall} och
      \firstmention{Scott Fischer}
      på
      \makebox{Mount Everest}

      om
      \firstmention{Thor Heyerdahl} och
      \firstmention{Bengt Danielson} på
      \emph{Kon-Tiki}

      om
      \firstmention{Professor Desio},
      \firstmention{Achille Compagnoni},
      \firstmention{Lino Lacedelli} och
      \firstmention{Walter Bonatti} på K2

      om
      \firstmention{Éric de Bisschop} och
      \firstmention{Alain Brun} på
      \emph{Tahiti-Nui}

      och om
      \firstmention{Fridtjof Nansens},
      \firstmention{Salomon August Andrée} och
      \firstmention{Roald Amundsen} i polartrakterna.

      Läs också om
      \firstmention{Wanda Rutkiewicz},
      \firstmention{Cecilie Skog} och många andra av
      legendens människor i denna minst sagt
      spännande bok!

    \end{center}
  \end{minipage}
\end{center}

\vspace*{0.25cm}

%%%% BACK ENDS HERE

\end{document}
